Лорън Миракъл
Светецът покровител на прасетата

Превод от английски: Силвия Желева, 2014

chitanka.info

На татко и на прекрасния планински град Бревърд, Северна Каролина… така изпълнени с милосърдие.

Първа глава

Да бъда себе си бе истинско разочарование. Да бъда себе си в тази, както се предполагаше, великолепна нощ с, както се предполагаше, този великолепен сняг, извисяващ се в сто и петдесет сантиметрови преспи под прозореца на спалнята, бе двойно разочарование. Добавете факта, че днес бе Коледа, и сборът достигаше тройно разочарование. Добавете още тъжната, предизвикваща болка, съкрушителна липса на Джеб… и дзън-дзън-дзън! Звънчето на върха на измерващия разочарованието уред не би могло да звъни по-силно.

Вместо коледни звънчета, имах звънчетата на разочарованието. Прекрасно.

Е, не си ли весела малка палавница, казах си и си пожелах Дори и Тегън да побързат да дойдат, тук. Не знаех какво е пудинг със смокини[1], но звучеше като блюдо, което стои студено и самичко в края на масата за студения бюфет, защото никой не го иска. Като мен. Студена, сама и вероятно глупава.

Гррррр. Мразех да се самосъжалявам, ето защо се бях обадила на Тегън и Дори и ги бях помолила да дойдат у дома. Но тях още ги нямаше и не можех да престана да се самосъжалявам.

Защото Джеб ми липсваше толкова много.

Защото нашето скъсване, станало само преди седмица и кървящо като отворена рана, бе моя глупава грешка.

Защото бях написала на Джеб (прочувствен?) имейл, в който го молех, моля те, моля те, моля те да се срещнем в „Старбъкс“ предния ден, за да поговорим. Но той не дойде. И дори не се обади.

И защото, след като чаках в „Старбъкс“ близо два часа, намразих живота и себе си толкова силно, че прекосих бавно паркинга, влязох във „Фантастичната Сам“ и разплакана казах на стилистката да остриже късо косата ми и да боядиса в розово онова, което остане. Което тя и стори, защото нима я интересуваше какво правя с косата си?

И така, разбира се, изпитах самосъжаление: бях с разбито сърце, мразех себе си и приличах на оскубано розово пиле.

— Ади, о! — каза мама вчера следобед, когато най-после се прибрах у дома. — Това е… доста драстична промяна. И си я боядисала. Красивата си руса коса.

Изгледах я така, сякаш я подканях: Защо не ме застреляш веднага? На което тя отговори, като наклони предупредително глава, сякаш казваше: Внимавай, сладката ми. Знам, че те боли, но това не ти дава разрешение да си го изкарваш на мен.

— Съжалявам — казах. — Предполагам, че още не съм свикнала с прическата си.

— Е… промяната е доста голяма, за да свикнеш с нея. Какво те накара да го направиш?

— Не знам. Имах нужда от нещо ново.

Тя остави телта за разбиване на яйца. Приготвяше сладкиш с череши, който бе традиционният ни десерт за Коледа, и острата миризма на разбитите череши извикваше сълзи в очите ми.

— Да не би това случайно да има нещо общо със случилото се на празненството на Чарли миналата събота? — запита тя.

По бузите ми се разля топлина.

— Не знам за какво говориш. — Премигнах. — Пък и откъде знаеш какво се е случило на празненството на Чарли?

— Е, сладката ми, плачеш, докато заспиш, почти всяка нощ…

— Не, не плача.

— И, разбира се, говориш по телефона или с Дори, или с Тегън, както ми се струва, по двайсет и четири часа в денонощие, седем дни в седмицата.

— Подслушваш ме? — извиках. — Собствената си дъщеря?

— Едва ли може да се нарече „подслушване“, когато нямаш избор.

Гледах я с отворена уста. Преструваше се на най-добрата майка с тази коледна престилка, докато приготвяше сладкиш с череши по стара семейна рецепта, а всъщност беше… беше…

Е, не знам каква беше, знаех само, че не е правилно и е лошо да се подслушват разговорите на другите.

— И не казвай „двайсет и четири часа в денонощие, седем дни в седмицата“ — казах. — Прекалено си стара, за да казваш „двайсет и четири часа в денонощие, седем дни в седмицата“.

Мама се засмя, което само ме ядоса още повече, но най-вече защото потисна веселостта си и ме изгледа, както майките гледат децата си, сякаш казват: Тя е тийнейджърка, бедната. И трябва да премине през сърдечната болка.

— О, Ади! — каза. — Наказваш сама себе си ли, сладката ми?

— О, мили боже! — казах. — Толкова е грешно да кажеш това за нечия нова подстрижка! — И изтичах в стаята си, за да плача насаме.

Двайсет и четири часа по-късно бях все още в стаята си. Бях излязла от нея за сладкиша с череши предната вечер и за отварянето на подаръците тази сутрин, но нищо от това не ми бе донесло удоволствие. Със сигурност не бях изпълнена с радостта и магията на Коледа. Всъщност не бях сигурна, че все още вярвам в радостта и магията на Коледа.

Претърколих се и взех айпода си от масичката до леглото. Избрах папката с музика, наречена „Сив ден“, която включваше всички съществуващи меланхолични песни, и натиснах бутона. Айподът ми във формата на пингвин мрачно разпери криле, когато от пластмасовото му тяло зазвуча песента „Fools in Love“.

После се върнах в главното меню и започнах да търся, докато не стигнах до „Снимки“. Знаех, че навлизам в опасна територия, но пет пари не давах. Избрах албума, който исках, и натиснах копчето, за да го отворя.

Първата снимка, която се показа на екрана, бе първата, която тайно бях направила на Джеб преди малко повече от година. В онзи ден също валеше сняг и на снимката се виждаха снежинките, вплели се в тъмната коса на Джеб. Беше облечен в дънково яке, макар че бе дяволски студено, и си спомням, че се питах дали той и майка му нямат пари. Бях чула, че двамата са се преместили в Грейстаун от резервата „Чероки“, който бе на около сто и шейсет километра оттук. Мислех си, че е страхотно. Той изглеждаше толкова екзотичен.

Както и да е, двамата с Джеб бяхме заедно по време на втората година в класа по английски език и той беше така сексапилен с гарвановочерната си коса, прибрана в конска опашка, и тъмносивите си очи, че сърцето ми спираше да бие. Беше също пре-е-е-екалено сериозен, което бе нещо ново за мен, защото имах склонността да бъда лекомислена. Всеки ден той се навеждаше над чина си и си водеше бележки, докато аз му хвърлях погледи крадешком и се дивях на това колко лъскава е косата му и колко красиви са скулите му — най-красивото нещо, което бях виждала. Но той бе така сдържан, че бе едва ли не надменен дори когато аз бях най-въодушевена.

Когато споделих този особен проблем с Дори и Тегън, Дори предположи, че Джеб се чувства може би неудобно в този малък планински град, където всички са истински южняци, истински християни и истински бели.

— Няма нищо нередно, в което и да е от тези неща — казах отбранително, тъй като бях и трите.

— Знам — каза Дори. — Само казвам, че е възможно момчето да се чувства като външен човек. Възможно. — Предполагам, че знаеше за какво говори, тъй като бе едно от двете — двете деца от еврейски произход в цялата гимназия.

Е, това ме накара да се почудя дали Джеб наистина не се чувстваше като външен човек. Възможно ли бе затова да яде обяда си с Нейтън Кругъл, който определено бе външен човек с неговата колекция от тениски „Стар Трек“, които носеше непрекъснато? Възможно ли беше заради това, в сутрините, преди да отключат училището, да се облягаше на стената с ръце в джобовете, вместо да се присъедини към нас, останалите, които обсъждахме „American Idol“? Възможно ли беше затова да не се поддаваше на чара ми в часовете по английски език — защото се чувстваше прекалено неудобно, за да говори свободно?

Колкото повече мислех за това, толкова повече се тревожех. Никой не трябва да се чувства като външен човек в училището си — особено пък толкова привлекателно момче като Джеб и особено, след като ние, неговите съученици, бяхме всичките толкова мили.

Е, поне аз, Дори, Тегън и останалите ни приятели. Ние бяхме много мили. Онези, които пушеха канабис, не бяха така мили. Бяха груби. Но не и Нейтън Кругъл, тъй като Нейтън бе непримирим човек, който не забравяше обидите. Ако трябва да съм откровена, изобщо не бях очарована от мисълта за откачените идеи, които Нейтън може би насаждаше в главата на Джеб.

И тогава, един ден, докато разсъждавах върху всичко това за хиляден път, вече не се тревожех, а изпитвах раздразнение, защото — наистина. Защо Джеб избираше да прекара времето си с Нейтън Кругъл, а не с мен?

И така, през същия онзи ден, докато бяхме в клас, го сръгах с химикалката си и казах:

— За бога, Джеб. Не можеш ли просто да се усмихнеш?

Той подскочи, учебникът му падна на пода и аз се почувствах ужасно. Помислих си: Страхотно, Ади, защо следващия път не надуеш ловджийски рог в ухото му?

Но после ъгълчетата на устните му се повдигнаха и в очите му затанцуваха весели пламъчета. Имаше и още нещо — нещо, което накара сърцето ми да бие по-бързо. Лицето му се зачерви и той побърза да се наведе, за да вдигне учебника си.

О! — осъзнах с болка. Той просто е срамежлив.

Облегната на възглавницата си, гледах снимката на Джеб на айпода си, докато смъденето в очите ми не стана прекалено силно.

Натиснах бутона в средата и се появи следващата снимка. Беше заснета на бала, състоял се в навечерието на предната Коледа, само две седмици, след като казах на Джеб да се усмихне, за бога. Тъй като навечерието на Коледа беше един от онези дни, които продължават вечно, с всичкото коледно очакване и нетърпение, група от нас отидоха до Парка на ружите, за да се измъкнем за малко от домовете си. Накарах едно от момчетата да извика Джеб и като по чудо, той се съгласи да дойде с нас.

Започнахме бой със снежни топки, момчета срещу момичета, беше просто страхотно. Аз, Дори и Тегън направихме снежно укрепление и създадохме система за направата и хвърлянето на снежни топки, като Тегън ги оформяше грубо, аз ги дооформях, а Дори ги мяташе по врага със смъртоносна точност. Побеждавахме момчетата, докато Джеб не заобиколи зад нас и не ме бутна с тяло в купчина снежни топки. Снегът влезе в носа ми и ужасно болеше, но бях прекалено въодушевена, за да ме интересува. Претърколих се със смях, а лицето му бе само на сантиметри от моето.

Този миг бе уловен на снимката, заснета от Тегън с мобилния й телефон. Джеб отново беше с дънковото си яке — избелялото синьо бе така сексапилно на фона на тъмната му кожа, — той също се смееше. Докато гледах щастливите ни лица, си спомних, че той не стана веднага от мен. Повдигна се на ръце, за да не ме смачка, и смехът му премина във въпрос, който накара стомахът ми да тръпне.

След боя със снежни топки с Джеб отидохме да пием кафе с мляко, бяхме само двамата. Предложението беше мое, но Джеб се съгласи без миг на колебание. Отидохме в „Старбъкс“ и седнахме на двата еднакви пурпурни стола до входа. На мен ми се виеше свят от щастие, а той беше срамежлив. Но после вече не бе така срамежлив или може би беше просто по-решителен, протегна ръка и взе моята. Бях така изненадана, че разлях кафето си.

— За бога, Ади — каза той. Адамовата му ябълка потрепна. — Може ли да те целуна?

Сърцето ми заби бясно и изведнъж вече аз бях срамежливата, което бе луда работа. Джеб взе чашката от ръката ми и я остави на масата, после се наведе и устните му погалиха моите. Очите му, когато най-после се отдръпна, бяха топли като разтопен шоколад. Усмихна се и аз също се разтопих и се превърнах в горещ шоколад.

Беше най-съвършената Коледа.

— Хей, Ади! — извика малкия ми брат от долния етаж, където тримата с мама и татко играеха на подарената му от Дядо Коледа игрална конзола Уий[2]. — Искаш ли да се боксираш с мен?

— Не, благодаря — извиках.

— А какво ще кажеш за тенис?

— Не.

— Боулинг?

Изстенах. „Уий“ не ме караше да квича от въодушевление, но Крис беше на осем. Само се опитваше да ме развесели.

— Може би по-късно — извиках.

— Добре — каза той и стъпките му се отдалечиха.

Чух го да съобщава на родителите ни: Каза „не“. И меланхолията ми се задълбочи. Мама, татко и Крис бяха заедно долу, играеха весело с нунчаку[3] и се удряха по лицата, докато аз седях тук… мрачна и сама.

И чия е вината? Запитах се.

О, млъкни, отговорих си.

Разгледах още снимки:

Джеб позира като надут и надменен модел с фъстъченото масло „Биг Кап“ на „Рийс“[4], защото знае, че е любимото ми, и ми го е донесъл като изненада.

Джеб през лятото, без риза, на празненството край басейна в дома на Мегън Монтгомъри.

Джеб, очарователен и покрит с пяна, на организираното с благотворителна цел миене на автомобили в „Старбъкс“. Гледах втренчено снимката и вътрешностите ми омекнаха. Онзи ден бе така забавен — и не само забавен, но и страхотен, защото каузата беше добра. Кристина, управителката на моята смяна в „Стабръкс“, бе родила преждевременно и ние, работещите там, искахме да й помогнем да плати сметката в болницата, която не се покриваше от осигуровката й.

Джеб бе предложил помощта си за общото дело доброволно и беше наистина страхотен. Дойде в девет и остана до три, като търкаше и миеше и изглеждаше така, като че ли снимката му непременно трябваше да бъде в един от календарите на „Юнивърс“ за най-сексапилните мъже. Работи далеч по-усилено, отколкото се очакваше от него като мое гадже, и сърцето ми бе щастливо от това. След като и последната кола потегли от паркинга, прегърнах Джеб и наклоних лице към неговото.

— Не се налагаше да работиш толкова много — казах. Вдъхнах миризмата на сапун, която се излъчваше от него. — Спечели ме още на първата кола.

Флиртувах, следвайки сцената от „Джери Магуайър“, в която Рене Зелуегър казва на Том Круз: Спечели ме още на „здравей“. Но Джеб сбърчи чело и каза:

— О, така ли? Хм, добре. Но не съм сигурен какво искаш да кажеш.

— Ха-ха — отвърнах, защото предположих, че си проси още похвали. — Просто мисля за страхотно това, че остана от началото до края. И ако го направи, за да ме впечатлиш… е, нямаше нужда. Това е всичко.

Той повдигна вежди.

— Мислиш, че измих колите, за да те впечатля?

Разбрах, че не се шегува, и топлина заля бузите ми.

— Хм… вече не.

Смутих се и се опитах да се отдръпна. Той не ми позволи. Целуна ме по върха на главата и каза:

— Ади, мама ме отгледа сама.

— Знам.

— Знам колко трудно може да бъде. Това е всичко.

За миг се нацупих. Което бе съвсем неправилно. Макар да знаех, че е добре, задето иска да помогне на Кристина, но пък нямаше да имам нищо против, ако поне част от мотивацията му имаше нещо общо с мен.

Джеб ме придърпа по-плътно към себе си.

— Но се радвам, че съм те впечатлил — каза и почувствах устните му върху кожата си. Също така усещах топлината на гърдите му през ризата. — Няма нищо, което да искам повече от това да впечатля момичето си.

Не бях съвсем готова да бъда убедена да не се муся повече.

— Значи, казваш, че съм твоето момиче?

Той се засмя, като че ли бях запитала на глас дали небето е все още синьо. Не му позволих да избегне въпроса, но отстъпих назад, за да не ме прегръща повече. Погледнах го така, сякаш казвах: Е?

Тъмните му очи станаха сериозни, той взе и двете ми ръце в своята.

— Да, Ади, ти си моето момиче. И винаги ще бъдеш.

Седнала в спалнята си, стиснах силно очи, защото споменът бе прекалено мъчителен. Прекалено мъчителен, прекалено болезнен, чувствах се така, сякаш губя част от себе си, както всъщност и беше. Натиснах бутона за изключване на айпода си и екранът стана черен. Музиката спря и айподът ми във формата на пингвин престана да танцува. Издаде тъжен звук, като че ли питаше: „Изключваш ли ме?“, а аз отвърнах: „И теб, и себе си, Пинги“.

Потънах във възглавницата и втренчих поглед в тавана, припомняйки се как се бяха объркали нещата между Джеб и мен. Как бях престанала да бъда неговото момиче. Знаех очевидния отговор (лошо, болезнено, не искаш да се впускаш в това), но не можех да престана натрапчиво да анализирам какво ни докара до това положение, защото дори преди празненството в дома на Чарли нещата между нас далеч не бяха страхотни. Не че не ме обичаше, защото знаех, че ме обича. Колкото до мен, обичах го толкова много, че чак болеше.

Онова, което ни препъна, мисля, че бе начинът, по който показвахме любовта си. Или в случая с Джеб — това, че не я показваше, поне аз се чувствах така. Според Тегън, която много гледаше „Доктор Фил“[5], двамата с Джеб говорехме на различни езици на любовта.

Исках Джеб да бъде мил, романтичен и привързан, какъвто беше в „Старбъкс“, когато ме целуна за първи път в навечерието на миналата Коледа. Получих работа в същия „Старбъкс“ месец след това и помня, че мислех: Сладко, ще съживяваме целувката си отново и отново и отново.

Но не стана така, нито дори веднъж. Макар непрекъснато да се отбиваше и макар че винаги му казвах с езика на тялото, че искам да ме целуне, максималното, което той правеше, бе да протегне ръка през барплота и да дръпне връзките на зелената ми престилка.

— Здравей, кафе момиче — казваше. Което бе сладко, но… не бе достатъчно.

Това беше само едно от нещата. Имаше и други, като например това колко много исках да се обажда и да ми пожелава лека нощ всяка вечер и колко неловко се чувстваше той, защото апартаментът му бе толкова малък.

— Не искам мама да ме чува да казвам такива сладникави неща — отвръщаше.

Или как другите момчета държаха приятелките си за ръце в класните стаи, но когато аз хванех ръката на Джеб, той стискаше моята набързо и после я пускаше.

— Не ти ли харесва да ме докосваш? — питах.

— Разбира се, че ми харесва — отговаряше той. Очите му имаха онова изражение, което, предполагам, се опитвах да предизвикам, и когато проговаряше, гласът му бе дрезгав. — Знаеш, че ми харесва, Ади. Обичам да бъда насаме с теб. Само искам наистина да бъдем сами, когато сме насаме.

Дълго време, макар да забелязвах всичко това, го пазех предимно в себе си. Не исках да се оплаквам.

Но някъде около навършването на шест месеца от връзката ни (подарих на Джеб колекция с най-романтичните песни на света, а той не ми подари нищо), нещо се скъса в мен. Изпитвах болка, защото, ето, бях с момчето, което обичах, и исках всичко да е съвършено между нас, но не можех да го постигна сама. И какво, ако това ме накараше да изглеждам така, сякаш се оплаквам.

Като например историята с навършването на шестте месеца. Джеб виждаше, че не съм щастлива, непрекъснато ме питаше защо и накрая казах:

— Защо мислиш?

— Да не би да е, защото не ти подарих нищо? — попита той. — Не знаех, че ще си разменяме подаръци.

— Е, а трябваше да се досетиш — измърморих.

На следващия ден той ми подари огърлица със сърце, която извади от пластмасовото яйце и постави в кутийката ми за бижута. Огърлицата беше от онези, които могат да се спечелят от машина, в която се пуска по четвърт долар. Бях тъжна. На следващия ден Тегън ме дръпна настрани и ми каза, че Джеб се тревожел, че не съм харесала подаръка, защото не съм го носела.

— От „Херцогът и Херцогинята“ е — казах. — Има съвсем същата огърлица в машината до изхода. Едно от нещата, които можеш да спечелиш.

— А знаеш ли колко по четвърт долар е трябвало да пусне Джеб в автомата, преди да я спечели? — запита Тегън. — Трийсет и осем. Трябвало е непрекъснато да се връща до бюрото за обслужване на клиенти и да разваля пари.

Стана ми тежко.

— Искаш да кажеш…?

— Искал е да ти подари точно тази. Със сърцето.

Тегън ме гледаше втренчено и това не ми се нравеше. Отместих поглед.

— Това пак прави по-малко от десет долара.

Тегън мълчеше. Прекалено се страхувах, за да я погледна. Накрая тя каза:

— Знам, че не искаше да кажеш това, Ади. Не бъди гаднярка.

Не исках да бъда гаднярка и, разбира се, не ме интересуваше колко струва подаръкът. Но изглеждаше, че искам от Джеб повече, отколкото може да даде, и колкото повече продължаваше разговорът, толкова по-зле се чувствахме и двете.

Прескочете няколко месеца напред и знаете ли какво? Продължавах да го карам да се чувства отвратително, той мен — също. Невинаги, но далеч повече, отколкото беше здравословно за отношенията ни.

— Искаш да бъда такъв, какъвто не съм — каза той в нощта, преди да скъсаме. Седяхме в королата на майка му пред къщата на Чарли, все още не бяхме влезли вътре. Ако можех да се върна в онази нощ и никога да не вляза, щях да го сторя. За части от секундата.

— Не е вярно — отговорих. Пръстите ми намериха дупката отстрани на седалката и се стоплиха от допира с нея.

— Вярно е, Ади — каза той.

Смених тактиката.

— Добре, дори да е така, защо това непременно да е нещо лошо? Хората непрекъснато се променят един за друг. Вземи, която и да е любовна история, която и да е велика любов, и ще видиш, че хората трябва да се променят, за да се получат нещата. Като в „Шрек“, когато Фиона казва на Шрек, че й е дошло до гуша от неговото оригване, хълцане и всичко останало. А Шрек отвръща: „Аз съм страшилище. Съобразявай се с това“. А Фиона казва: „А какво, ако не мога?“. И Шрек приема еликсира, който го превръща в прекрасен принц. Прави го от любов към Фиона.

— Това е във втората част на „Шрек“ — каза Джеб. — Не в първоначалната версия.

— Както и да е.

— И тогава Фиона осъзнава, че не иска той да бъде прекрасен принц. Иска отново да се превърне в страшилище.

Смръщих вежди. Не така си спомнях филма.

— Исках да подчертая, че е готов да се промени — казах.

Джеб въздъхна.

— Защо винаги момчето трябва да се променя?

— Момичето също може да се промени — отвърнах. — Както и да е. Казвам само, че ако обичаш някого, трябва да си готов да го покажеш. Защото, Джеб, имаме само един живот. Един живот. — Усетих познатото свиване на гърлото от отчаяние. — Не можеш ли просто да се опиташ, ако не по някаква друга причина, то, защото знаеш колко е важно за мен?

Джеб гледаше през страничния прозорец.

— Аз… искам да ме последваш в самолет и да ми направиш серенада в първа класа, както прави Роби за Джулия в „Сватбеният певец“ — казах. — Искам да построиш къща за мен, както прави Ноа за Али в „Тетрадката“. Искам да прекося океана с теб на носа на презокеански лайнер! Като момчето в „Титаник“, помниш ли?

Джеб се обърна.

— Момчето, което се удави?

— Е, очевидно не искам да се удавиш. Не става въпрос за удавяне. А за това да ме обичаш достатъчно, че да си готов да се удавиш, ако се налага. — Гласът ми заседна в гърлото. — Искам… искам големия жест.

— Знаеш, че те обичам, Ади — каза той.

— Или дори среден жест — казах, неспособна да се откажа.

На лицето му се бореха разочарование и болка.

— Не можеш ли просто да вярваш в любовта ни, без да ме молиш да я доказвам всяка секунда?

Очевидно не можех, както се видя от случилото се след това. Не, не от „случилото се“. А от онова, което направих. Защото станах кисела и бях гаднярка и защото потъпках трийсет и осем четвърт долара, които се равняваха на няколко бири, ако не и повече. Или може би не чак трийсет и осем, но много. Не че мога да припиша скъсването ни на това, но то все пак подтикна нещата.

Двамата с Джеб влязохме на празненството, но се разделихме, защото все още си бяхме сърдити един на друг. Аз се озовах в мазето с Чарли и няколко други момчета, а Джеб остана горе. По-късно чух, че се е присъединил към група върли почитатели на театъра, които гледали „Една незабравима любов“[6] на плоскоекранния телевизор на родителите на Чарли. Това бе такава ужасна ирония, че можеше да е забавно, само че далеч не беше.

В мазето играх на четвърт долар[7] с момчетата и Чарли здравата ме насъскваше, защото той бе дяволът. Когато играта се разпадна, Чарли ме попита дали не можем да отидем някъде да поговорим и аз, като една същинска идиотка, се запрепъвах послушно след него към стаята на по-големия му брат. Бях малко изненадана, защото двамата с Чарли никога преди не бяхме водили задушевен разговор. Но той бе част от групата момчета, с която излизахме. Беше арогантен, мазен и, общо взето, задръстеняк, ако мога да открадна думата, което едно момче с корейско потекло в училище използва, но да, такъв си беше Чарли. Тъй като изглеждаше като модел, можеше да е задръстеняк и пак да му се размине.

В стаята на брат му Чарли ме накара да седна на леглото и ми каза, че има нужда от съвет за Брена, момиче от нашия клас, с което понякога излизаше. Погледна ме така, сякаш казваше: Знам, че съм готин и ще стане, както искам, сетне каза какъв късметлия е Джеб, че излиза със страхотно момиче като мен.

Изсумтях и отвърнах нещо като:

— О, да… както и да е.

— Да не би да имате проблеми? — попита той. — Кажи ми, че нямате. Вие сте много популярни.

— Хм, ха, затова Джеб е горе и кой знае какво прави, а аз съм тук долу с теб. — Спомням си, че се питах: Защо съм тук долу с теб? И кой затвори вратата?

Чарли настоя за подробности, бе очарователен и изразяващ съчувствие, и когато бях готова да се разплача, се приближи към мен, за да ме утеши. Възразих, но той притисна устните си до моите и накрая се предадох. Момче ми обръщаше огромно внимание — наистина привлекателно и харизматично момче — и на кого му пукаше, че не беше искрен?

На мен. На мен ми пукаше дори в мига, в който предавах Джеб. Извиквах в паметта си този момент отново и отново и точно това ме убиваше. Защото… какво ли си мислех? Двамата с Джеб имахме проблеми, но все още го обичах. Обичах го тогава, обичам го и сега. И винаги ще го обичам.

Само дето предния ден, когато не се появи в „Старбъкс“, той ми даде ясно да разбера, че вече не ме обича.

[1] iggy pudding (англ.) — пудинг със смокини и палавница — игра на думи. — Б.пр. ↑

[2] Wii (Уий) е петата домашна конзола, произведена от Нинтендо. — Б.пр. ↑

[3] Нунчаку, или още „опасни пръчици“ — традиционно японско военно изкуство, състоящо се от две пръчки, обикновено дървени, съединени в единия си край с къса верига или въже. Пръчиците, които се използват за игра, са дунапренени — Б.пр. ↑

[4] Популярна американска хранителна компания. — Б.ред ↑

[5] Американско токшоу. — Б.пр. ↑

[6] Американски филм от 1957 г. с участието на Кари Грант и Дебора Кер. Остава в историята на киното като една от най-запомнящите се любовни истории. — Б.ред. ↑

[7] Игра, при която се хвърля четвърт долар, с цел да се уцели чашата, в която има алкохолна напитка. При сполучливо попадение, хвърлящият монетата отпива. — Б.пр. ↑

Втора глава

Нещо изсвистя покрай перваза на прозореца ми и нахълта без покана в самосъжалението ми. Трябваше ми минута, за да се върна в реалността. Чу се второ изсвистяване, проточих врат и видях дебело облечената Тегън и още по-дебело облечената Дори да стоят на върха на пряспа сняг. Махаха ми с облечените си в ръкавици ръце, а Дори ми извика да изляза, но гласът й бе приглушен от стъклото на прозореца.

Станах от леглото и странната лекота на главата ми ми напомни за катастрофата с косата ми. Неприятно. Огледах се, грабнах одеялото от леглото си и го наметнах като качулка. Като го държах под брадичката си, отидох до прозореца и го вдигнах.

— Довлечи задника си на дансинга! — извика Дори и гласът й изведнъж прозвуча много по-силно.

— Това не е дансинг — казах. — А сняг. Студен, замръзнал сняг.

— Толкова е красиво — каза Тегън. — Ела да видиш. — Млъкна и ме изгледа въпросително изпод вълнената си шапка на райета. — Ади? Защо имаш одеяло на главата си?

— Ъ-ъ-ъ — казах и махнах с ръка. — Вървете си у дома. Аз съм нещастница. И ще ви разваля настроението.

— О, дори не се опитвай — каза Дори. — Веществено доказателство А: Ти се обади и каза, че преживяваш криза. Веществено доказателство Б: Ние сме тук. А сега слез долу и се порадвай на това великолепие на природата.

— Ще пропусна.

— Ще се развеселиш, кълна се.

— Невъзможно. Съжалявам.

Тя изви очи към небето.

— Такова си бебе. Хайде, Тегън.

Закрачиха напред, като повдигаха краката си високо, скриха се от погледа ми и след няколко секунди звънна звънецът на входната врата. В спалнята пооправих одеялото върху главата си така, че да заприлича повече на тюрбан. Седнах на ръба на леглото и се престорих, че съм скитащ се през пустинята номад с изненадващо зелени очи и тъжно изражение. Все пак знаех всичко за тъгата.

Откъм коридора долетяха гласовете на родителите ми: „Весела Коледа! Момичета, извървели сте целия този път в снега?“. А Дори и Тегън, каква досада, избраха да отговорят. Щастливите им гласове бъбреха весело коледни пожелания и влошаваха настроението ми все повече и повече, докато накрая ми се прииска да изкрещя: „Хей! Момичета! Дошли сте да успокоите злочестата душа? Тя е тук горе!“.

Най-после два чифта крака, обути в дълги чорапи, изтичаха нагоре по стълбите. Дори нахълта първа.

— Ху — каза, повдигна косата от врата си и си повя с ръка.

— Ако не седна, ще бумна.

Дори обожаваше да казва: „Ще бумна“. Тази бе нейната често употребявана фраза; означаваше, че ще експлодира. Също така обожаваше газираната напитка с вкус и аромат на череша, както и коледните гевреци, и се преструваше, че е от „прародината“, което, предполагам, е там, където евреите са живеели преди идването си в Америка. Смяташе еврейския си произход за много важен и отиваше толкова далеч, че наричаше страхотната си къдрава коса „еврейска грива“. Което ме шокира първия път, когато го каза, а после ме накара да се засмея. С няколко думи, такава бе Дори.

Със зачервени бузи Тегън влезе след Дори.

— О, боже мой, цялата съм изпотена — каза и съблече фланеления пуловер с копчета от горе до долу, който носеше върху тениската си. — Идването дотук едва не ме уби.

— На мен ли го казваш — каза Дори. — Изминах осем хиляди километра от моята къща до твоята!

— И с това искаш да кажеш… шестстотин метра? — запита Тегън. Обърна се към мен. — Мислиш ли, че от къщата на Дорис до нас са шестстотин метра?

Изгледах я непоколебимо. Не бяхме тук да обсъждаме скучната тема за разстоянието между къщите им.

— И така, какво прави това одеяло на главата ти? — запита Дори, отпускайки се до мен.

— Нищо — отвърнах, защото се оказа, че не искам да обсъждам и тази тема. — Студено ми е.

— Аха, разбира се. — Тя свали одеялото от главата ми и издаде звук на потиснат ужас. — Ой! Какво си направила?

— Господи, благодаря — казах кисело. — Лоша си колкото майка ми.

— Уха! — възкликна Тегън. — Искам да кажа… уха.

— Предполагам, че това е кризата ти? — запита Дори.

— Всъщност… не.

— Сигурна ли си?

— Дори! — Тегън я удари силно. — Хубаво е, Ади. Много смело.

Дори изсумтя.

— Добре ли е, щом някой казва, че прическата ти е смела? Сигурно много искаш да се върнеш и да поискаш парите си обратно.

— Махай се — казах. И я побутнах с краката си.

— Хей!

— Държиш се лошо с мен в момент на нужда, така че вече не си добре дошла на леглото. — Приложих малко сила и тя падна на пода.

— Мисля, че ми счупи опашката — оплака се тя.

— Ако опашката ти е счупена, ще трябва да сядаш върху надуваема поничка.

— Няма да седна върху надуваема поничка.

— Само казвам.

— Аз не се държа лошо с теб в момент на нужда — прекъсна ни Тегън. Кимна към леглото. — Може ли?

— Предполагам.

Тегън седна на мястото на Дори, а аз се протегнах и поставих глава в скута й. Тя ме погали по косата, отначало предпазливо, а после по-уверено.

— И така… какво има? — попита.

Не отговорих. Исках да им кажа, но в същото време и не исках. Забравете за косата ми — истинската криза бе толкова по-лоша, че не знаех как да говоря за това, без да избухна в сълзи.

— О, не! — каза Дори. Лицето й изобразяваше като огледало чувствата, които вероятно тя виждаше на моето. — О, за бога!

Ръката на Тегън замръзна.

— Да не се е случило нещо с Джеб?

Кимнах.

— Видя ли го? — попита Дорис.

Поклатих глава.

— Говори ли с него?

Отново поклатих глава.

Погледът на Дори се изви нагоре и усетих как нещо преминава между нея и Тегън. Тегън ме побутна по рамото, за да ме накара да седна.

— Ади, просто ни кажи — каза.

— Толкова съм глупава — прошепнах.

Тегън сложи ръка на бедрото ми, с което казваше: Ние сме тук. Всичко е наред. Дори се наведе напред и постави брадичка върху коляното ми.

— Някога… — подтикна ме да говоря.

— Някога двамата с Джеб бяхме все още заедно — казах нещастно. — Аз го обичах и той ме обичаше. А после аз прецаках всичко.

— Чарли — каза Дори.

— Знаем — каза Тегън и ме потупа успокоително няколко пъти. — Но това стана преди седмица. Каква е новата криза?

— Освен косата ти — каза Дори.

Чакаха ме да отговоря.

Почакаха още малко.

— Написах имейл на Джеб — признах.

— Не — каза Дори. Заудря чело в коляното ми, бам-бам-бам.

— Мислех, че ще му дадеш време да се излекува — каза Тегън. — Каза, че най-доброто, което можеш да направиш, е да стоиш настрани, дори да ти е супер трудно. Помниш ли?

Свих безпомощно рамене.

— Не искам още повече да ти развалям настроението, но мислех, че Джеб излиза с Брена сега — каза Дори.

Изгледах я втренчено.

— Искам да кажа… не, разбира се, че не — поправи се тя. — Все пак мина само седмица. Но тя го преследва, нали? И доколкото знаем, не може да се каже, че той я отблъсква.

— Лоша Брена — казах. — Мразя Брена.

— Мислех, че Брена се е събрала отново с Чарли — вметна Тегън.

— Разбира се, че мразим Брена — каза ми Дори. — Но не за това говорим. — Тя се обърна към Тегън. — Искахме да се събере отново с Чарли, но не стана така.

— О! — възкликна Тегън. Все още изглеждаше смутена.

Въздъхнах.

— Помните ли как се хвалеше Брена в деня преди началото на зимната ваканция? Как непрекъснато повтаряше, че ще се вижда с Джеб през ваканцията?

— Мислех, че според нас тя се опитваше да накара Чарли да ревнува — каза Тегън.

— Така мислехме — каза Дори, — но все пак. Ако са имали планове…

— Ах — възкликна Тегън. — Схванах. Джеб не е от момчетата, които правят планове, не и ако не е сериозен.

— Не искам Джеб да има планове по отношение на когото и да било — и особено на Брена. — Смръщих вежди. — Бяла лъжкиня със сплъстени коси.

Дори издиша през носа си.

— Ади, мога ли да ти кажа нещо, което няма да искаш да чуеш?

— Бих предпочела да не го правиш.

— И бездруго ще ти каже — каза Тегън.

— Знам — отговорих. — Казвам само, че бих предпочела да не го прави.

— Заради празниците е — каза Дори. — Празниците карат хората да се чувстват самотни.

— Не съм самотна заради това! — възразих.

— Напротив. Празниците засилват нуждите ни както нищо друго, а за теб е още по-трудно, защото това щеше да е годишнината ви с Джеб. Права ли съм?

— Вчера — признах. — В навечерието на Коледа.

— О, Ади — каза Тегън.

— Мислиш ли, че двойките по целия свят се събират в навечерието на Коледа? — запитах, задавайки си този въпрос за първи път. — Защото всичко е… коледно и вълшебно, само дето не е и всичко е така тягостно?

— Имейлът, който си му изпратила… — каза Дори с тон, който ни напомняше да не се отвличаме от темата, — … беше ли пожелание за Весела Коледа, или нещо подобно?

— Не точно.

— Какво тогава пишеше в него?

Поклатих глава.

— Прекалено е болезнено.

— Просто ни кажи — подкани ме Тегън.

Станах от леглото.

— Не, не-е-е. Но ще го извадя на екрана. Можете и сами да го прочетете.

Трета глава

Последваха ме до бюрото ми, където белият ми макбук весело ме очакваше, като се преструваше, че не е участник в унижението ми. Повърхността му бе украсена със стикери на дебели котки, които трябваше да отстраня след скъсването ми с Джеб, защото той ми ги даде. Но не можах.

Отворих лаптопа и кликнах върху файърфокс браузъра. Отидох в пощата си, след това в папката с изпратени и влязох в позорния имейл. Стомахът ми бе на възел. В графата за тема на имейла пишеше: Кафе мока с мляко?

Дори седна на стола пред бюрото и се сви, за да направи място за Тегън. Натисна бутона на мишката и на екрана се появи имейлът, който бях написала преди два дни, с дата 23 декември:

„Здравей, Джеб. Седя тук уплашена и пиша тези думи. Което е лудост. Как мога да се страхувам да разговарям с ТЕБ? Написах толкова много версии на това писмо и изтрих всичките и вече ми е дошло до гуша от мен и моя мозък. Няма да трия повече.

Макар че има нещо, което ми се иска да можех да изтрия — и ти знаеш какво е. Целувката с Чарли бе най-голямата грешка в живота ми. Съжалявам. Толкова съжалявам. Знам, че ти го повтарям отново и отново, но мога да го повтарям цяла вечност и пак няма да е достатъчно.

Знаеш как е във филмите, когато някой направи нещо наистина глупаво… като например да съгреши зад гърба на приятелката си? После казва: «Това не значеше нищо!». Е, онова, което ти причиних, не беше нищо. Нараних те и няма извинение за онова, което сторих.

Но Чарли е нищо. Дори не искам да говоря за него. Той ми се нахвърли и беше като… сваляне, това е всичко. А ти и аз се бяхме скарали глупаво и имах нужда от нещо, каквото и да е, или просто ми бе писнало и ми беше добре от цялото онова внимание. И не помислих за теб. Мислех само за себе си.

Наистина не ми е забавно да казвам всичко това.

Чувствам се отвратително.

Но всъщност онова, което имам желание да ти кажа, е: прецаках здравата нещата, но научих урока си.

Промених се, Джеб.

Липсваш ми. Обичам те. Ако ми дадеш втора възможност, ще ти отдам цялото си сърце. Знам, че звучи изтъркано, но е вярно.

Помниш ли навечерието на миналата Коледа? Няма значение. Знам, че го помниш. Е, аз не мога да престана да мисля за него. За теб. За нас.

Ела да пиеш кафе мока с мен в навечерието на Коледа, Джеб. В три часа в «Старбъкс», точно като миналата година.

Утре е свободният ми ден, но ще бъда там и ще те чакам, седнала на един от големите пурпурни столове. Можем да поговорим… и надявам се, нещо повече.

Знам, че не заслужавам нищо, но ако ме искаш, твоя съм.

Хохо,

Аз“

Можех да кажа кога Дори свърши с четенето, защото се обърна и ме погледна, прехапала устни. Колкото до Тегън, тя издаде тъжно „ооо“, стана от стола и ме прегърна здраво. Което ме накара да заплача, само че това бе не толкова плач, колкото спазматични пристъпи на ридания, които ме свариха съвсем неподготвена.

— Скъпа! — изплака Тегън.

Избърсах носа си в ръкава си. И конвулсивно си поех дъх.

— Добре — казах и им се усмихнах през сълзи. — По-добре съм.

— Не, не си — възрази Тегън.

— Не, не съм — съгласих се и отново се разплаках. Сълзите ми бяха горещи и солени и си мислех, че разтопяват сърцето ми. Но не. Само го правеха меко по краищата.

Дълбоко поемане на дъх.

Дълбоко поемане на дъх.

Дълбоко, развълнувано поемане на дъх.

— Той отговори ли? — попита Тегън.

— В полунощ — казах. — Не снощи, а в полунощ преди навечерието на Коледа. — Преглътнах, премигнах и отново избърсах носа си. — Проверявах пощата си на всеки час, след като му изпратих съобщението… и нищо. И се чувствах така: Откажи се. Ти прецака нещата и той, разбира се, не отговаря. Но после реших да проверя за последен път, нали разбирате?

Те кимнаха. Всяко момиче на планетата знаеше за само-още-едно-последно проверяване на пощата.

— И? — подпита Дори.

Наведох се над тях и затраках по клавиатурата. На екрана се появи отговорът на Джеб.

Ади… беше написал той и можех да усетя смущението му, което го караше да замълчи в тази точка-точка-точка. Можех да си го представя как мисли и диша, как ръцете му кръжат над клавиатурата. Накрая — или поне така си представях аз — беше написал: Ще видим.

— „Ще видим“? — прочете Дори на глас. — Само това е казал: „Ще видим“?

— Знам. Типично за Джеб.

— Хм — каза Дори.

— Не мисля, че „ще видим“ е лош отговор — каза Тегън.

— Той вероятно не знае какво да каже. Обичаше те толкова много, Ади. Обзалагам се, че когато е получил имейла ти, сърцето му първо се е зареяло в небесата, а после, защото той е Джеб…

— Защото е момче — намеси се Дори.

— … си е казал: Чакай. Внимавай.

— Престани — казах. Беше прекалено болезнено.

— А може би неговото „ще видим“ означава точно това — каза Тегън, без да обърне внимание на думите ми. — Че мисли. Смятам, че това е добре, Ади!

— Тегън… — казах.

Изражението й се промени. От изпълнено с надежда премина през несигурно до тревожно. Очите й се стрелнаха към розовата ми коса.

Дори, която схващаше по-бързо, каза:

— Колко дълго чака в „Старбъкс“?

— Два часа.

Тя посочи косата ми.

— И след това ли…?

— Аха. Във „Фантастичната Сам“ от другата страна на улицата.

— „Фантастичната Сам“? — каза Дори. — След скъсването си отишла да направиш косата си на място, където раздават близалки и балони?

— Не ми дадоха нито близалка, нито балон — отвърнах мрачно. — Канеха се да затварят. Не искаха дори да ми запишат час.

— Не разбирам — каза Дори. — Знаеш ли колко момичета са готови да умрат за косата ти?

— Е, ако са готови да ровят за нея в кошчето за отпадъци, могат да я имат.

— Честно, бих искала косата ми да е розова — заяви Тегън. — И не го казвам просто така.

— Напротив — казах. — Но на кого му пука? Коледа е и аз съм сама…

— Не си сама — заспори Тегън.

— И винаги ще бъда сама…

— Как е възможно да си сама, след като ние сме тук, до теб?

— И Джеб… — Гласът ми затрепери. — Джеб вече не ме обича.

— Не мога да повярвам, че не е дошъл! — каза Тегън. — Това просто не е характерно за Джеб. Дори да не е искал да сте отново заедно, не мислиш ли, че поне щеше да дойде?

— Но защо не иска да бъдем отново заедно? — казах. — Защо?

— Сигурна ли си, че не е някаква грешка? — настоя тя.

— Недей — предупреди я Дори.

— Недей какво? — запита Тегън. Обърна се към мен. — Абсолютно ли си сигурна, че не се е опитал да ти се обади или нещо друго?

Грабнах телефона си от масичката до леглото. Хвърлих й го.

— Виж сама.

Тя отиде на историята на обажданията и прочете имената на глас.

— Аз, Дори, домашен, домашен, домашен отново…

— Това е майка ми, която се опитваше да разбере къде съм, защото ме нямаше прекалено дълго.

Тегън смръщи вежди.

— Осем-нула-четири, пет-пет-пет, три-шест-три-едно? Кой е това?

— Грешен номер — казах. — Отговорих, но отсреща нямаше никого.

Тя натисна един от бутоните и вдигна телефона до ухото си.

— Какво правиш? — запитах.

— Който и да е бил, обаждам му се. А ако Джеб е звънял от нечий чужд телефон?

— Не беше той — казах.

— Осем-нула-четири е кодът на Вирджиния — каза Дори.

— Да не би Джеб да е предприел загадъчно пътуване до Вирджиния?

— Не — отвърнах. Тегън бе тази, която се хващаше за сламка, не аз. И все пак, когато тя вдигна пръст, сърцето ми се разтуптя.

— Хм, здравейте — каза Тегън. — Мога ли да запитам кой се обажда?

— Ти се обаждаш, глупачке — каза Дори.

Тегън се изчерви.

— Съжалявам — каза в микрофона на телефона. — Искам да кажа, хм, мога ли да запитам с кого разговарям?

Дори изчака около половин секунда.

— Е? Кой е?

Тегън махна с ръка, с което искаше да каже: Тихо, пречите ми.

— Аз? — каза на загадъчния човек в другия край на линията. — Не, защото това е лудост. И ако аз бях хвърлила мобилния си телефон в преспа, защо…

Тегън се отдръпна назад и сега държеше телефона на сантиметри от ухото си. От слушалката се чуха тънички гласчета, които много приличаха на тези на Алвин и катеричоците[1].

— На колко сте години? — попита Тегън. — И, хей, престанете да си подавате телефона. Всичко, което искам да знам… Извинете ме, може ли да се върнем… — Челюстта й увисна.

— Не! Абсолютно не. Сега затварям и мисля, че вие трябва да отидете да си играете на люлките.

Тя затвори телефона.

— Можете ли да повярвате? — обърна се с възмущение към мен и Дори. — Те са на осем — осем! — а искат да им кажа как се целува момче по френски. Имат сериозна нужда от депрограмиране!

Двете с Дори се спогледахме. Тя се обърна към Тегън и каза:

— На Ади се е обадило осемгодишно момиче?

— Не е било само едно. А цяла банда и всичките викат и крещят. — Поклати глава. — Надявам се, че не сме били така досадни на тяхната възраст.

— Тегън? — каза Дори. — Не ни даваш много подробности, скъпа. Разбра ли защо тази банда осемгодишни са се обадили на Ади?

— О! Съжалявам. Хм, не мисля, че са били те, тъй като телефонът всъщност не е техен. Казаха, че са го намерили преди няколко часа, след като някакво момиче го захвърлило в преспа сняг.

— Повтори? — помоли Дори.

Дланите ме сърбяха. Не ми харесваше тази работа с момичетата.

— Да, моля те, кажи ни за какво, по дяволите, говориш.

— Е — каза Тегън, — не съм убедена, че знаеха за какво говорят, но казаха, че момичето…

— Момичето, което захвърлило телефона? — прекъсна я Дори.

— Точно така. То било с едно момче и били влюбенииии, за което знаели, защото видели момчето да „целува сочно“ момичето. И после ме помолиха да ги науча на френска целувка!

— Не можеш да научиш някого да се целува така по телефона — каза Дори.

— Освен това, те са на осем! Бебета! Няма нужда да се целуват по френски, точка. И „целуна я сочно“? Ама моля ви се?!

— Хм, Тегън? — казах. — Момчето Джеб ли е било?

Веселостта я напусна. Видях как изражението й се промени. Тя прехапа устна, отвори отново телефона ми и натисна бутона за повторно набиране.

— Не съм тук, за да си бъбрим — каза веднага. Отдалечи телефона от главата си, трепна, после отново го приближи. — Не! Ш-ш-ш! Имам един въпрос, само един въпрос. Момчето, което е било с момичето… как изглеждаше?

Гласчетата на катеричоците зазвъняха от телефона, но не можех да различа думите. Гледах лицето на Тегън и гризях нокътя на палеца си.

— Аха, добре — каза Тегън. — Така ли? О, толкова е мило!

— Тегън — процедих през стиснати зъби.

— Трябва да затварям, чао — каза Тегън и рязко затвори телефона. Обърна се към мен. — Съвсем определено не е бил Джеб, защото е имал къдрава коса. И така… йей! Случаят е решен!

— Какво те накара да кажеш: „О, толкова е мило“? — попита Дори.

— Казаха, че след като целунало момичето, което е захвърлило телефона, момчето изиграло онзи страхотен танц на щастието, вдигнало юмруци във въздуха и извикало: „Джубили!“.

Дори се отдръпна и направи изражение, което казваше: Добре, това е странно.

— Какво? — каза Тегън. — Не искаш ли някое момче да извика „Празненство!“, след като те е целунало?

— Може би току-що са яли десерт — казах.

Те двете ме погледнаха.

Аз ги гледах в отговор. Обърнах ръцете си с дланите нагоре, сякаш казвах: Хайде, момичета.

— С череши? Празничен сладкиш с череши?

Дори се обърна отново към Тегън.

— Не — каза тя. — Не искам някакво момче да вика „празненство“ за моята черешка.

Тегън се закикоти, после, като видя, че аз не се смея, спря.

— Но не е бил Джеб — повтори. — Това не е ли хубаво?

Не отвърнах. Не исках Джеб да целува непознати момичета във Вирджиния, но ако осемгодишните от патрула по целувките имаха новини за Джеб — е, щях да се радвам да ги чуя. Да кажем само, че момчето, което са видели, не е имало къдрава коса и вместо да целува някакво момиче, е било… заключено в преносима тоалетна. Ако патрулът по целувките беше казал на Тегън това, то тогава — да, новините щяха да са добри, защото щяха да означават, че Джеб има извинение, задето не се е срещнал с мен.

Не че исках Джеб да е заключен в преносима тоалетна… очевидно.

— Ади? Добре ли си? — попита Тегън.

— Вярваш ли в магията на Коледа? — запитах на свой ред аз.

— Ха? — възкликна тя.

— Не вярвам, защото съм еврейка — каза Дори.

— Да, знам — казах. — Няма значение, просто се държа като глупачка.

Тегън погледна Дори.

— А вярваш ли в магията на Ханука?

— Какво?

— Или… Знам! Ангели! — каза Тегън. — Вярваш ли в ангелите?

Сега и двете с Дорис я гледахме втренчено.

— Ти повдигна въпроса — каза ми Тегън. — Магията на Коледа, магията на Ханука, магията на сезона на празниците… — Протегна ръце напред с дланите нагоре, като че ли отговорът бе очевиден: Ангели.

Дори изсумтя. Не и аз обаче, защото, предполагам, може би натам се бе запътило самотното ми сърце, макар да не исках да изрека думата.

— Миналата година в навечерието на Коледа, след като Джеб ме целуна в „Старбъкс“, дойде у дома и гледа „Животът е прекрасен“[2] с мен, мама, татко и Крис — казах.

— Гледала съм този филм — каза Дори. — Джими Стюарт едва не скача от моста, защото е толкова разочарован от живота…

Тегън ме посочи.

— И ангел му помогна да реши да не скача. Да.

— Всъщност той още не беше ангел — каза Дори. — Спасяването на Джими Стюарт бе изпитанието, за да стане ангел. Трябваше да накара Джими Стюарт да разбере, че животът му си струва да се живее.

— И той го направи, всичко бе добре и ангелът получи крилете си! — завърши Тегън. — Помня. Това беше накрая и онова сребърно звънче на коледното дърво, което изведнъж зазвъня дзън-дзън-дзън, без никой да го докосва.

Дори се засмя.

— Дзън-дзън-дзън? Тегън, убиваш ме.

— А малкото момиченце на Джими Стюарт каза: „Учителите казват, че всеки път, когато звъни звънче, ангел получава крилете си“. — Продължи Тегън и въздъхна щастливо.

Дори обърна стола пред компютъра и двете с Тегън сега бяха с лице към мен. Тегън за малко изгуби равновесие, но сграбчи страничната облегалка на стола и се намести.

— Магията на Коледа, магията на Ханука, „Животът е прекрасен“ — каза ми Дори и повдигна вежди. — Ще свържеш ли нещата за нас?

— Не забравяй ангелите — каза Тегън.

Седнах на ръба на леглото.

— Знам, че направих нещо ужасно, и знам, че наистина, наистина, наистина нараних Джеб. Но съжалявам. Нима това нищо не означава?

— Разбира се, че означава — каза Тегън със съчувствие.

В гърлото ми се оформи буца. Не се осмелявах да погледна Дори, защото знаех, че ще извие очи към тавана.

— Е, ако е вярно — изведнъж ми стана трудно да говоря, — къде тогава е, моят ангел?

[1] Анимационни герои от едноименния филм. — Б.пр. ↑

[2] Американски филм от 1946 г. — Б.ред. ↑

Четвърта глава

— Ангели, шмангели — каза Дори. — Забравете ангелите…

— Не, не забравяйте ангелите — каза Тегън и изгледа гневно Дори. — Преструваш се, че си Гринч, но всъщност не е така.

— Не съм Гринч — каза Дори. — Реалистка съм.

Тегън стана от стола пред компютъра и седна до мен.

— Това, че Джеб не се е обадил, не означава непременно нещо лошо. Може да е в резервата на гости на баща си. Не каза ли, че там, в този „рез“, няма обхват?

Джеб ни беше приучил да наричаме резервата „рез“, което ни караше да се чувстваме едновременно силни и посветени. Но като чух Тегън да изрича думата, унинието ми само стана по-дълбоко.

— Джеб ходи до резервата — казах. — Но се върна. Знам го, защото лошата Брена случайно дойде в „Старбъкс“ в понеделник и случайно изреди целия график на Джеб за коледната ваканция, докато чакаше на опашката, за да даде поръчката си. Беше с Медоу и излъчваше посланието: Толкова съм нещастна, задето Джеб не е тук. Но ще се върне с влака в навечерието на Коледа — може би ще отида да го посрещна на гарата!

— Това ли те накара да напишеш имейла? — попита Дори. — Това, че си чула Брена да говори за него?

— Не това ме накара, но може би има нещо общо с действията ми. Не ми хареса начинът, по който ме гледаше.

— И?

— Може би бурята му е попречила — предположи Тегън.

— И все още е затворен някъде заради нея? И е изпуснал телефона си в снежна пряспа като онова момиче и затова не се е обадил? И няма достъп до компютър, защото трябва да си построи иглу, в което да прекара нощта, и няма електричество?

Тегън сви нервно рамене.

— Може би.

— Не мога да разбера — казах. — Той не дойде, не се обади, не изпрати имейл. Не направи нищо.

— Може да има нужда да разбие сърцето ти, както ти разби неговото — каза Дори.

— Дори! — В очите ми отново бликнаха сълзи. — Ужасно е да говориш така!

— Или не. Не знам. Но, Ади… ти го нарани наистина много.

— Знам! Току-що го казах!

— Дълбоко, болезнено, завинаги. Както когато Клоуи скъса със Стюарт. — Клоуи Нюлънд и Стюарт Уайнтраб бяха известни в гимназията в Грейстаун: Клоуи с това, че измени на Стюарт, а той с това, че не можеше да го преодолее. И познайте къде се разделиха? В „Старбъкс“. Клоуи бе там с друго момче — в тоалетната! Отвратително! И Стюарт се появи, а аз бях там и видях всичко.

— О! — възкликнах.

Сърцето ми заби тежко, защото в онзи ден бях така разгневена на Клоуи. Помислих си, че е толкова… безсърдечна да измами приятеля си така. Казах й да си върви, толкова бях бясна, че се наложи Кристина да ми поговори след това. Каза ми, че в бъдеще не трябва да изхвърлям навън клиентките на „Старбъкс“ само защото са безсърдечни кучки.

— Да не би да казваш… — Опитах се да разчета изражението на Дори. — Да не би да казваш, че съм като Клоуи!

— Разбира се, че не! — каза Тегън. — Не твърди, че си като нея. А че Джеб е като Стюарт. Нали така, Дори?

Дори не отговори веднага. Знаех, че има слабост към Стюарт, защото всяко момиче от нашия клас имаше слабост към Стюарт. Той беше мило момче. Клоуи се отнасяше с него като с боклук. Само че Дори го защитаваше още по-силно, защото Стюарт бе другото дете от еврейски произход в училище и между тях имаше някаква връзка.

Казах си, че тази е причината тя да повдигне въпроса за Стюарт и Клоуи. Казах си, че не е искала да ме сравнява с Клоуи, която, освен че беше студенокръвна кучка, си слагаше червено червило, което никак не бе подходящо за кожата й.

— Бедният Стюарт — каза Тегън. — Иска ми се да си намери нова приятелка. Някоя, която да го заслужава.

— Да, да — отвърнах. — И аз съм за това Стюарт да намери истинската любов. Но, Дори, отново те питам: да не би да казваш, че аз съм Клоуи в този случай?

— Не — отговори Дори. Стисна силно очи и потърка чело, като че ли имаше главоболие. Отпусна ръка и срещна погледа ми. — Аз те обичам, Аделин. И винаги ще те обичам. Но…

По гръбнака ми полазиха тръпки, защото няма изречение, което да съдържа „обичам те“ и „но“ и да казва нещо хубаво.

— Но какво?

— Знаеш, че потъваш в собствените си драми. Искам да кажа, с всички нас е така, не казвам, че не е. Но при теб това на практика е форма на изкуството. И понякога…

Станах от леглото, като взех одеялото със себе си. Увих го отново около главата си и го стиснах под брадичката си.

— Да?

— Понякога се тревожиш повече за себе си, отколкото за другите, нещо такова.

— В такъв случай казваш, че съм като Клоуи! Казваш, че съм безсърдечна, погълната от себе си кучка.

— Не безсърдечна — побърза да каже Дори. — Никога безсърдечна.

— И не… — Тегън сниши глас — … знаеш. Въобще не си такава.

Не ми убягна, че нито една от двете не отрече фразата „погълната от себе си“.

— О, мили боже! — казах. — Преживявам криза, а най-добрите ми приятелки се съюзяват и ме нападат.

— Не те нападаме! — възрази Тегън.

— Съжалявам, не те чувам — казах. — Прекалено съм заета да бъда погълната от себе си.

— Не, не ни чуваш, защото одеялото покрива ушите ти — каза Дори. Приближи се до мен. — Казвам само…

— Ла-ла-ла! Пак не те чувам!

— … че не трябва отново да излизаш с Джеб, ако не си сигурна.

Беше нечовешко колко бързо бие сърцето ми. Бях на сигурно място в стаята си с двете си най-добри приятелки и се ужасявах от това, което едната от тях се канеше да ми каже.

— Сигурна в какво? — успях да попитам.

Дори дръпна надолу „качулката“ ми.

— В имейла си пишеш, че си се променила — каза тя внимателно. — Но аз се питам дали наистина е така. Дали, ами нали знаеш… дали си погледнала навътре в себе си, за да разбереш какво трябва да се промени.

Пред очите ми затанцуваха точици. Беше много възможно да съм изпаднала в хипервентилация[1] и скоро щях да припадна, да си ударя главата и да умра, а одеялото, което стисках, щеше да почервенее от кръв.

— Върви си! — казах на Дори и посочих вратата.

Тегън се сви.

— Ади — каза Дори.

— Говоря сериозно, просто си върви. И двамата с Джеб не сме се събрали отново, нали? Защото той не дойде. Така че, на кого му пука дали „наистина“ съм се променила? Няма никакво значение!

Дори вдигна ръце.

— Права си. Моментът не бе подходящ.

— На мен ли го казваш. И се предполага, че си ми приятелка!

— Тя ти е приятелка — каза Тегън. — Може ли да престанете да се държите като кучки? И двете?!

Извърнах се и зърнах отражението си в огледалото на тоалетката. За миг не се познах: нито косата ми, нито смръщените ми вежди, нито очите ми с мъката в тях… Помислих си: Кое е това лудо момиче?

Усетих ръка на рамото си.

— Съжалявам, Ади — каза Дори. — Говорех със задника си, както винаги. Аз само…

Млъкна и този път аз не казах: Ти само какво?

— Съжалявам — каза тя отново.

Зарових пръсти в одеялото. След няколко дълги секунди кимнах леко. Но наистина говореше със задника си, помислих си, макар да знаех, че не е така.

Дори стисна рамото ми, после го пусна.

— Вероятно трябва да си тръгваме вече, а, Тегън?

— Предполагам — каза Тегън. Играеше си с подгъва на тениската си. — Само че не искам да приключваме нощта с лошо. Искам да кажа, Коледа е.

— Тя вече свършва с лошо — измърморих.

— Не, не е така — каза Дори. — Поправихме нещата. Нали така, Ади?

— Не говорех за това — уточних.

— Престанете — каза Тегън. — Имам добра новина за вас, нещо, което няма нищо общо с тъгата, разбитите сърца и споровете. — Изгледа ни умолително. — Ще ме изслушате ли?

— Разбира се — казах. — Е, поне аз. Не мога да говоря от името и на Гринч.

— С радост ще чуя нещо хубаво — каза Дори. — За Гейбриъл ли става въпрос?

— Гейбриъл? Кой е Гейбриъл? — попитах. После си спомних. — О! Гейбриъл! — Не погледнах към Дори, защото не исках тя да използва това като доказателство, че мисля само за себе си или каквото и да е там.

— Получих най-удивителната новина, преди да дойдем тук — каза Тегън. — Просто не исках да повдигам въпроса, докато все още се справяхме с кризата на Ади.

— Мисля, че приключихме с кризата на Ади — каза Дори. — Ади? Приключихме ли с кризата ти?

Никога няма да приключим с кризата ми, помислих си.

Седнах на пода и подръпнах Тегън, за да я накарам да се настани до мен. Направих място дори за Дори.

— Кажи ни добрата си новина — казах.

— Новината е за Гейбриъл — каза Тегън и се усмихна. — Ще си дойде у дома утре!

[1] Състояние, което се характеризира с много по-учестено от нормалното дишане, при което се издишва голямо количество кислород. В същото време нивото на въглеродния диоксид в кръвта намалява. — Б.пр. ↑

Пета глава

— Приготвих леглото му — каза Тегън. — Имам специален плюшен Прасчо[1], който да го накара да се чувства удобно, както и десет пакетчета дъвка с вкус на грозде.

— А, да, защото Гейбриъл обожава дъвка с вкус на грозде — каза Дори.

— Прасетата ядат ли дъвка? — попитах.

— Не, дъвчат я — отговори Тегън. — Имам и одеяло за него, в което да се гуши, както и верижка и сламена постеля. Единственото, което нямам, е кал, в която да се търкаля, но предполагам, че може да се търкаля и в снега, нали така?

Все още мислех за дъвката, но успях да се отърся от мислите си.

— Защо не? — казах. — Тегън, това е толкова страхотно!

Очите й блестяха.

— Ще си имам собствено прасенце. Ще си имам мое, наистина мое прасенце, и то благодарение на всички вас!

Не можех да не се усмихна. Освен че беше невъзможно мила, Тегън притежаваше и нещо друго, което бе неразделна част от нея самата.

Обожаваше прасетата.

Наистина, обожаваше прасетата, затова, щом казваше, че дъвчат дъвка, значи, дъвчеха. Тегън знаеше най-добре от всички.

Стаята й бе светая светих на прасетата, в нея имаше всякакви порцеланови фигурки на прасета, включително от китайски порцелан и издялани от дърво, те просто покриваха цялата повърхност. Всяка Коледа двете с Дори й подарявахме ново прасенце за колекцията. (Двете с Тегън пък подарявахме подаръци на Дорис за Ханука, разбира се. Тази година й поръчахме тениска от онзи страхотен сайт „Рабайс Доутърс“[2]. Беше бяла с бебешко кукленски черни ръкави и надпис на иврит: ИМАШ ЛИ ДЪРЗОСТ?)

Тегън винаги беше искала истинско прасенце, но родителите й винаги казваха „не“. Всъщност баща й обичаше да се прави на комедиант, затова стандартният му отговор бе да изсумти и да каже: „Когато прасетата се научат да летят, захарче“.

Майка й не я дразнеше така, но също не отстъпваше.

— Тегън, това хубаво малко прасенце, за което си мечтаеш, ще порасне и ще достигне тегло от триста и шейсет килограма — каза Дори.

Разбирах какво искаше да каже. Триста и шейсет килограма — това бе равно на осем момичета като Тегън, всичките едно върху друго. Може би не беше толкова добра идея да имаш домашен любимец, който тежи осем пъти повече от теб.

Но тогава Тегън откри — барабани, моля! — прасенцето, което можете да се събере в чаена чаша. Те са повече от сладки. Миналия месец Тегън показа на мен и Дори уебсайта и ние се дивихме и ахкахме при вида на снимките на съвсем мънички прасенца, които наистина се събираха в чаена чаша. Те израстват до тегло от два килограма и половина, една двайсета от теглото на Тегън, което е много по-добра пропорция от триста и шейсет килограмов шопар.

И така, Тегън разговаря с жената, която отглеждаше прасенцата, после накара и родителите си да говорят с нея. Докато преговорите продължаваха, ние с Дори, на своя глава, също разговаряхме с жената. Когато родителите на Тегън дадоха официалното си съгласие, сделката беше сключена: последното от миниатюрните прасенца беше платено и запазено.

— Вие, момичета! — изписка Тегън, когато й казахме. — Вие сте най-добрите приятелки! Но… какво ще правим, ако родителите ми кажат „не“?

— Трябваше да рискуваме — каза Дори. — Тези миниатюрни прасенца се разпродават бързо.

— Вярно е — додадох. — Буквално излитат от рафтовете.

Дори нададе стон, който ме подтикна към следващото ми действие.

Разперих криле и казах:

— Лети! Лети у дома, малко прасенце!

Бяхме предположили, че Гейбриъл ще е долетял у дома си, така да се каже. Миналата седмица жената бе казала на Тегън, че Гейбриъл е отбит, и Тегън и Дори планираха да отидат с кола до фермата на Нанси и да го вземат. Фермата беше в долината Маги, на около триста и двайсет километра, но лесно можеха да отидат и да се върнат за ден.

Тогава връхлетя бурята. Сбогом, план!

— Но Нанси се обади тази вечер и познайте какво? — каза Тегън. — Пътищата в долината Маги не били толкова лоши, затова тя решила да отиде с кола до Ашвил. Ще посрещне Нова година там. И тъй като Грейстаун й е по пътя, ще се отбие и ще остави Гейбриъл в „Пет Уърлд“. Мога да го взема оттам утре!

— Магазинът за домашни любимци, който е срещу „Старбъкс“? — попитах.

— Защо там? — включи се Дори. — Не може ли да го донесе направо у вас?

— Не, защото второстепенните пътища не са разчистени — обясни Тегън. — Нанси е приятелка със собственика на магазина и той ще й остави ключ. Тя каза, че ще залепи бележка на специалната чанта на Гейбриъл, която е за пренасяне на животни, а на нея ще пише: Не давайте за осиновяване това прасенце, то е на Тегън Шепърд!

— Давайте за осиновяване? — повторих.

— Това е жаргонът на магазина за „продавайте“ — обясни Дори. — И, слава богу, за бележката на Нанси, защото, без съмнение, ще има хиляди хора, които ще влязат в магазина, отчаяно желаещи да си купят прасенце, което се събира в чаена чаша.

— Млъкни — каза Тегън. — Ще отида с кола до града и ще го взема в секундата, в която снегоринът разчисти. — Тя направи жест за молитва. — Моля те, моля те, моля те, нека разчистят нашия квартал рано!

— Мечтай си — каза Дори.

— Хей — казах, защото ми хрумна идея. — Утре аз ще отворя, затова татко ще ми даде експлорера[3].

Дори сви ръцете си така, че мускулите й да изпъкнат.

— Ади има експлорер! Ади няма нужда от снегорин!

— Дяволски си права — казах. — За разлика от… хм… малката и недотам мощна „Хонда Сивик“.

— Не подценявай „Хонда Сивик“! — запротестира Тегън.

— Ооо, сладката ми, някак ще трябва да подценим „Хонда Сивик“ — каза Дори.

— Както и да е — намесих се. — Ще се радвам да взема Гейбриъл, ако искате.

— Наистина ли? — попита Тегън.

— „Старбъкс“ въобще ще отвори ли? — запита и Дори.

— Човече! — казах. — Нито дъжд, нито сняг, нито суграшица, нито град ще затворят вратите на могъщия „Старбъкс“.

— Човече! — изстреля в отговор Дори. — Това са думите на пощальона от едноименния филм, а не на „Старбъкс“.

— Но за разлика от пощальона, при „Старбъкс“ наистина е така. Ще бъде отворено, гарантирам.

— Ади, там навън има купища сняг, които достигат почти два метра.

— Кристина каза, че ще отворим, значи, ще отворим. — Обърнах се към Тегън. — Така че, да, Тегън, утре доста рано сутринта ще отида с колата до центъра на града и да — мога да взема Гейбриъл.

— Йе! — възкликна Тегън.

— Чакай — каза Дори. — Не забравяш ли нещо?

Сбърчих чело.

— Нейтън Кругъл? — каза тя. — Работи в магазина за домашни любимци и те мрази и в червата си.

Стомахът ми се сви. С целия този разговор за прасенца съвсем бях забравила за Нейтън. Как можах да забравя за Нейтън?

Вирнах брадичка.

— Толкова отрицателно си настроена. Мога напълно да се справя с Нейтън, ако въобще работи утре, а вероятно няма, тъй като най-вероятно е на събиране на почитателите на „Стар Трек“ или нещо подобно.

— Вече си търсиш извинения? — каза Дори.

— Неее. Вече демонстрирам пълната си и абсолютна липса на погълнатост от себе си. Дори Нейтън да е там, става въпрос за Тегън.

Дори изглеждаше изпълнена със съмнения.

Обърнах се към Тегън.

— Ще взема почивката си в девет и ще съм първата, която ще мине през вратите на „Пет Уърлд“, окей? — Отидох с широки крачки до бюрото си, откъснах самозалепваща се бележка и написах с пурпурната си химикалка: Не забравяй прасенцето! После закрачих с маршова стъпка към скрина, извадих тениската си за следващия ден и залепих стикера на нея.

— Щастливи ли сте? — попитах, вдигайки тениската така, че да видят залепената на нея бележка.

— Щастлива съм — отвърна Тегън с усмивка.

— Благодаря ти, Тегън — казах великодушно, като с тона си подсказвах, че Дори би могла да си вземе урок от такава приятелка, на която може да се има доверие. — Обещавам, че няма да те разочаровам.

[1] Герой от „Мечо Пух“ на А. Милн. — Б.пр. ↑

[2] Уебсайт за онлайн търговия, който предлага дамска, детска и мъжка мода. — Б.ред. ↑

[3] Американски автомобил от мярката „Форд Експлорер“. — Б.ред. ↑

Шеста глава

Тегън и Дори се сбогуваха с мен и за около две минути в суматохата на прегръдките и думите на раздяла забравих сърдечната си болка. Но веднага щом си тръгнаха, раменете ми се отпуснаха. Здравей — каза тъгата ми. — Аз се върна-а-х. Липсвах ли ти?

Този път тъгата ми ме върна към спомена за миналата неделя, към онази сутрин след празненството у Чарли… към най-лошия ден в живота ми. Отидох с колата до апартамента на Джеб — той не знаеше за посещението ми — и отначало бе щастлив да ме види.

— Къде избяга снощи? — попита. — Не можах да те открия.

Аз заплаках. Тъмните му очи се изпълниха с тревога.

— Ади, не си все още ядосана, нали? За скарването?

Опитах се да отговоря. Нищо не излезе.

— Това дори не беше скарване — увери ме. — Беше… нищо.

Заплаках по-силно и той взе ръцете ми в своите.

— Обичам те, Ади. Ще се опитам да го показвам по-добре. Става ли?

Ако в спалнята му имаше скала, щях да се хвърля от нея. Ако на тоалетката лежеше кама, щях да я забия в гърдите си.

Вместо това му разказах за случилото се между мен и Чарли.

— Толкова съжалявам — пелтечех. — Мислех, че ще сме заедно завинаги. Исках да сме заедно завинаги!

— Ади… — каза той. Все още се опитваше да проумее, но в онази секунда реагираше — знаех го, защото познавах Джеб, — на факта, че съм силно разтревожена. Тази бе най-належащата му грижа и той стисна ръцете ми.

— Престани! — казах. — Не можеш да си мил с мен, не и когато скъсваме!

Смущението му беше ужасно.

— Скъсваме? Ти… ти искаш да бъдеш с Чарли, а не с мен?

— Не. Господи, не! — Отскубнах се. — Измамих те и съсипах всичко, така че… — От гърлото ми излезе ридание. — Трябва да те освободя!

Той все още не разбираше.

— Но… какво, ако аз не искам да ме освободиш?

Плачех така силно, че едва можех да дишам, но помня, че си мислех и знаех, че Джеб е много по-добър от мен. Той бе най-страхотното, най-прекрасното момче на света, а аз бях абсолютен боклук, който дори не заслужаваше да бъде стъпкан от него. Бях такъв задник, точно като Чарли.

— Трябва да вървя — казах и тръгнах към вратата.

Той ме сграбчи за китката. Изражението му казваше: Недей. Моля те.

Но аз трябваше да си вървя. Нима не виждаше?

Изтръгнах ръката си от неговата и се заставих да кажа думите:

— Джеб… свършено е.

Той стисна челюст и аз изпитах перверзна радост. Трябваше да е бесен. Трябваше да ме презира.

— Върви си — каза.

Това и сторих.

И сега… ето ме тук. Стоя до прозореца на спалнята си и гледам как Дори и Тегън стават все по-малки и по-малки. Снегът изглежда сребрист на лунната светлина — целият този сняг — и само като го наблюдавам, ми става студено.

Питах се дали Джеб някога ще ми прости.

Питах се дали ще престане да се чувства толкова нещастен.

Питах се дали се чувства така нещастен като мен и се изненадах, когато проумях, че се надявам да не е така. Искам да кажа, желаех да се чувства малко нещастен или дори не толкова малко, но не исках сърцето му да бъде замръзнала буца от съжаления. Той имаше такова добро сърце, което правеше още по-необяснимо това, че не дойде предния ден.

Все пак вината не беше на Джеб, аз прецаках нещата и където и да беше той, надявах се сърцето му да е топло.

Седма глава

— Брр — каза Кристина, докато отключваше входната врата на „Старбъкс“ в четири и трийсет на следващата сутрин. Четири и трийсет! Имаше час и половина до изгрева на слънцето и паркингът бе призрачно място, като сам тук-там имаше по някоя покрита със сняг кола. Приятелят на Кристина натисна клаксона, когато навлезе в „Дийборн Авеню“, Кристина се обърна и му махна с ръка. Той продължи нататък и останахме само ние, снегът и неосветеният магазин.

Тя отвори вратата и аз забързах след нея.

— Тук, навън, е леденостудено — каза тя.

— На мен ли го казваш! — отвърнах. Пътуването ми от къщи дотук бе трудно въпреки зимните гуми и веригите. По пътя минах покрай поне дузина изоставени коли от някои от по-малко смелите шофьори. В една купчина сняг имаше отпечатък от цял джип или някакво друго чудовищно превозно средство. Как бе възможно? Как можеше някакъв шофьор идиот да не види високата близо два метра снежна стена?

Нямаше начин Тегън да отиде, където и да било с нейната „Хонда Сивик“, която не бе особено мощна, преди да мине снегоринът.

Потропах, за да изпада снегът от краката ми, след това събух ботушите си и отидох по чорапи в задната стаичка. Превъртях шестте ключа на стената, намиращи се до решетката на парното отопление, и помещението се обля в ярка светлина.

Ние сме коледната звезда, запалена от ангелите, помислих си, като си представих как трябва да изглежда това петънце ярка светлина от всяка част на потъналия в мрак град. Само че Коледа мина и нямаше ангели.

Свалих шапката си, съблякох палтото си и обух черните си обувки, които бяха в тон с черните ми панталони. Залепих по-здраво стикера с напомнянето: Не забравяй прасенцето! върху тениската си от „Старбъкс“, на която пък пишеше: ВИЕ ПОРЪЧВАТЕ, НИЕ ГО ПРИГОТВЯМЕ. Дори се присмиваше на тениската ми, както се присмиваше и на всичко друго в „Старбъкс“, но аз пет пари не давах. „Старбъкс“ бе моето сигурно място. Беше също и моето тъжно място, тъй като криеше толкова много спомени за Джеб.

Въпреки това намерих утеха в неговите миризми и в рутината — и особено в музиката. Наречете ги „достъпни за всички“ или „изтъркани“, но дисковете в „Старбъкс“ бяха добри.

— Хей, Кристина — извиках, — ще ти се понрави ли малко „Алилуя“?

— По дяволите, да! — викна в отговор тя.

Поставих диска със заглавието „Песни на духа“ (на които, да, Дори се присмиваше) и избрах седмата песен. Гласът на Руфъс Уейнрайт[1] изпълни въздуха и си помислих: А, ето го сладкото звучене на „Старбъкс“.

Онова, което Дори не оценяваше, заедно с милиони други, които също се подиграваха на „Старбъкс“, беше, че хората, работещи тук, бяха все още хора като всички други. Да, „Старбъкс“ бе притежание на някакъв преуспял чичко и, да, „Старбъкс“ бе верига. Но Кристина живееше тук, в Грейстаун, точно като Дори. Аз също. Както и останалите барманки. Така че какво толкова?

Излязох от задната стаичка и започнах да разопаковам сладкишите, оставени от Карлос, момчето по доставките. Вниманието ми все се насочваше към пурпурните столове в предната част на магазина и заради сълзите си виждах размазани кифлите с боровинки.

Престани — заповядах си. — Стегни се, по дяволите, или денят ще бъде много дълъг.

— О! — възкликна Кристина и стъпалата й се появиха пред погледа ми. — Подстригала си косата си.

Вдигнах глава.

— Ъм… да.

— И си я боядисала розова.

— Не е проблем, нали?

„Старбъкс“ имаше негласни правила по отношение на външния вид, които забраняваха халка на носа, други пиърсинги по лицето, както и татуировки на видни места — което означаваше, че можеше да имаш пиърсинг и татуировки, но само не трябваше да ги показваш. Не мислех обаче, че имаше някаква забрана за боядисването на косата розова. Но пък, от друга страна, въпросът никога не бе повдиган.

— Хм — каза Кристина, като ме гледаше. — Не, всичко е наред. Изненадана съм, това е всичко.

— Да, аз също — отвърнах шепнешком.

Нямах намерение да ме чува, но то се случи.

— Добре ли си, Ади? — попита.

— Разбира се — отговорих.

Погледът й се премести върху тениската ми. Смръщи вежди.

— Какво прасенце не бива да забравяш?

— Ха? — Сведох поглед. — О. Хм… нищо. — Предполагах, че прасенцата също са забранени в „Старбъкс“, и не виждах причина да тревожа Кристина с обяснения за цялата история. Щях да държа Гейбриъл скрит в задната стаичка, след като го вземех, и тя нямаше да разбере.

— Сигурна ли си, че си добре? — попита тя.

Усмихнах се лъчезарно и свалих бележката.

— Никога не съм била по-добре!

Тя се върна при кафемашината, а аз сгънах бележката надве и я прибрах в джоба си. Подредих сладкишите в стъклената витрина, сложих чифт гумени ръкавици и започнах да оправям подносите. Кавърът „Алилуя“ на Руфъс Уейнрайт изпълваше магазина и аз си припявах с него. Беше почти приятно, нещо като: животът-не-струва-но-поне-има-хубава-музика.

Но докато слушах текста — слушах го истински, вместо просто да оставя думите да текат край мен — почти приятното чувство се изпари. Винаги съм мислела, че това е вдъхновяваща песен за бога заради всичките тези „алилуя“.

Само че се оказа, че има думи преди и след тези „алилуя“ и думите едва ли можеха да се нарекат ободряващи.

Руфъс пееше за любов и за това, че любовта не може да съществува без вярата. Притихнах, защото онова, което той казваше, ми звучеше прекалено познато. Слушах още малко и бях ужасена да осъзная, че цялата песен е за момче, което е било влюбено, но обичаното от него момиче го е предало. А онези сърцераздирателно сладки „алилуя“? Не бяха вдъхновяващи „алилуя“. Бяха… бяха „студени и отчаяни“ алилуя — казваше се така красноречиво в припева!

Защо въобще съм харесвала тази песен? Тя бе истинско разочарование!

Отидох да сменя диска, но следващата песен започна, преди да стигна до него. Госпъл[2] версията на „Amazing Grace“ изпълни магазина и си помислих: Е, много по-добре е от онези отчаяни „алилуя“. И също: Моля те, Господи, със сигурност ми е необходима милостта ти.

[1] Световноизвестен певец и композитор, автор на театрална и филмова музика. — Б.ред. ↑

[2] Жанр в музиката, който води началото си от църковните песнопения на афроамериканската християнска общност в САЩ. Датира от първата четвърт на двайсети век. — Б.пр. ↑

Осма глава

В пет часа бяхме приключили със сутрешната подготовка. В 05,01 първият ни клиент почука на стъклената врата и Кристина отиде да я отключи официално.

— Весел следколеден ден! — каза тя на едрия мъж, който чакаше отвън. — Не знаех дали ще те видим днес.

— Мислиш ли, че на клиентите ми им пука какво е времето? — каза Ърл. — Помисли пак, скъпа.

Той влезе в магазина, като внесе със себе си леденостуден полъх. Бузите му бяха силно зачервени, носеше червено-черна ушанка. Беше огромен, имаше брада и приличаше на дървар — което се покриваше с истината, защото беше дървар. Караше един от онези камиони, зад които не бихте искали да се озовете по някой от многото тукашни планински пътища, тъй като, първо, товарът, който носеше, означаваше, че кара със скорост от трийсет километра в час, и второ, откритото му ремарке бе пълно с дървени трупи. Огромни дървени трупи, подредени по пет или шест един върху друг. Дървени трупи, които, ако камионът спре рязко, ще се търкулнат и ще те смачкат като нищо.

Кристина отиде зад бара и включи съда за готвене на пара.

— Въпреки всичко трябва да е хубаво да имат нужда от теб, а?

Ърл изсумтя. Приближи се с тежки стъпки до касата и ме изгледа с присвити очи.

— Какво си направила с косата си? — каза.

— Подстригах я — отвърнах. Наблюдавах лицето му. — И я боядисах. — Той все още не казваше нищо, затова добавих: — Харесва ли ти?

— Какво значение има? — отговори той. — Косата е твоя.

— Знам. Но… — Открих, че не знам как да завърша изречението. Какво ме интересуваше дали Ърл харесва косата ми, или не? Взех парите му със сведени очи. Винаги поръчваше едно и също за пиене, така че не бяха необходими повече приказки.

Кристина разбърка щедро количество бита сметана в кафето мока с вкус и аромат на малини, поръси сметаната с яркочервен малинов сироп и покри всичко с бял пластмасов капак.

— Готово — обяви тя.

— Благодаря, дами — каза той. Вдигна чашата си за тост и излезе.

— Мислиш ли, че колегите на Ърл го подиграват, задето пие такава момичешка напитка? — попитах.

— Не повече от преди — отвърна Кристина.

Звънчето на вратата издрънча и едно момче я задържа отворена за приятелката си. Най-малкото предположих, че му е приятелка, защото изглеждаха като двойка, която е оглупяла от любов.

Веднага си помислих за Джеб — бяха минали… колко… две секунди, откакто мисълта за него не ми беше минавала през ум?! И се почувствах самотна.

— О, още ранни птички — беше коментарът на Кристина.

— Още късни птички бих казала. — Момчето, което познавах от училище, имаше помътнели очи и се полюшваше като човек, стоял буден цяла нощ. Мислех, че познавам и момичето, но не бях сигурна. То не можеше да спре да се прозява.

— Не можеш ли да престанеш? — каза момчето на прозяващото се момиче. Тобин, името му беше Тобин. Беше един клас над мен. — Получавам комплекс.

Тя се усмихна. И отново се прозина. Не беше ли името й Анджи? Да, Анджи, и не изглеждаше като момиче, което ме накара аз самата да се почувствам прекалено много момиче. Обаче се съмнявах да е умишлено от нейна страна. Съмнявах се, че въобще знае коя съм.

— Това е страхотно — каза той. Обърна се към мен и Кристина, като разпери ръце. — Тя мисли, че съм скучен. Отегчавам я, можете ли да повярвате?

Запазих изражението на лицето си мило, но уклончиво. Тобин носеше раздърпани пуловери и беше приятел с корееца, който казваше „задръстеняк“. И той, и всичките му приятели бяха плашещо умни. Толкова умни, че ме караха да се чувствам глупава като мажоретка, макар че не бях такава и макар че лично аз не мислех мажоретките за глупави. Или поне не всичките. Е, Клоуи, която заряза Стюарт, може би.

— Хей — каза Тобин и ме посочи. — Аз те познавам.

— Ъм, да — отвърнах.

— Но косата ти невинаги е била розова.

— Така е.

— Значи, работиш тук? Това е страхотно. — Обърна се към момичето. — Тя работи тук. Вероятно работи тук от години, а аз не съм го знаел.

— Странно — каза момичето. Усмихна ми се и наклони глава, сякаш казваше: Знам, че те познавам, и съжалявам, че не знам името ти, но „здравей“ въпреки това.

— Мога ли да ви донеса нещо за пиене като за начало? — попитах.

Тобин прегледа дъската с менюто.

— О, боже, това е мястото, където размерите са объркани, нали? Като например grande вместо „голямо“? — Произнесе grande разтеглено и с фалшив френски акцент и двете с Кристина си разменихме погледи. — Защо просто не можете да го наречете „голямо“? — Попита той.

— Може, но grande означава „средно“ — каза Кристина. — Venti е „голямо“.

— Venti. Точно така. За бога, мога ли да поръчам на обикновен английски?

— Абсолютно — отговорих. Равновесието бе деликатно: клиентът трябваше да е щастлив, но също така не трябваше да му се позволява да се измъкне, ако не бе прав. — Възможно е да се объркам малко, но ще се справя.

Устните на Анджи потрепнаха. Това ме накара да я харесам.

— Не, не, не — каза Тобин, вдигайки ръце и превръщайки отказа си в истинско шоу. — Когато си в Рим… и всичко това. Ще… ух, нека помисля… мога ли да получа venti кифла с боровинки?

Нямаше как да не се засмея. Косата му стърчеше, изглеждаше напълно изтощен и, да, държеше се като глупак. Бях повече от сигурна, че не знае името ми, въпреки че ходехме в едно и също начално училище, основно училище и гимназия. Но пак имаше нещо сладко в него, когато гледаше Анджи, която се смееше заедно с мен.

— Какво? — каза той смутено.

— Размерите са за напитките — отвърна тя. Постави длани на раменете му и го поведе към витрината със сладкишите, където вниманието привличаха шест еднакво дебели кифли. — Кифлите са еднакви.

— Да — съгласи се Кристина.

Тобин се съпротивляваше и в началото реших, че е преднамерено. Нещастното, анти мейнстрийм момче, принудено против волята си да влезе в Големия Лош „Старбъкс“. После забелязах плъзгащата се нагоре по бузите му червенина и осъзнах нещо. Тобин и Анджи… те бяха отскоро заедно. Достатъчно отскоро, че докосването й да бъде великолепна, предизвикваща изчервяване изненада.

Заля ме нова вълна на самота. Спомних си това вълнение, от което кожата настръхваше.

— За първи път съм в „Старбъкс“ — каза Тобин. — Сериозно. Наистина за първи път, така че бъдете мили с мен. — Ръката му потърси тази на Анджи и пръстите им се преплетоха. Тя също се изчерви.

— И така… само кифла? — попитах и плъзнах назад стъклената вратичка на витрината със сладкишите.

— Няма значение, вече не искам миризливата ви кифла. — Престори се на нацупен.

— Бедничкият — подкачи го Анджи.

Тобин я погледна. Сънливост и нещо друго омекотяваше чертите му.

— Ъм, какво ще кажете за най-голямото ви кафе с мляко — каза той. — Можем да си го разделим.

— Разбира се — казах. — Искате ли някакъв сироп?

Вниманието му отново бе насочено към мен.

— Сироп?

— Лешник, бял шоколад, малина, ванилия, карамел… — започнах да изреждам.

— Крокети?

За миг си помислих, че се шегува за моя сметка, но после Анджи се засмя и смехът й подсказваше, че тази шега е само между тях и не е непременно лоша, и осъзнах, че може би невинаги всичко е свързано с мен.

— Съжалявам, нямаме сироп с аромат на крокети.

— Ъх, добре — каза той. Почеса се по главата. — Тогава, ъм, какво ще кажеш за…

— Сладка бяла мока с канела — каза ми Анджи.

— Отличен избор. — Отбелязах сумата на касата и Тобин плати с петдоларова банкнота, след което остави още пет долара в бурканчето за бакшиш, върху което имаше надпис НАХРАНЕТЕ ТАЗИ, КОЯТО ВИ ПРИГОТВЯ КАФЕТО. Може би все пак не беше чак такъв глупак.

Но въпреки това, когато отидоха в предната част на магазина, за да седнат, не можех да не си помисля: Не пурпурните столове! Те са моите и на Джеб! Но, разбира се, те избраха пурпурните столове. Все пак те бяха най-меките и най-хубавите.

Анджи седна на най-близкия до стената, а Тобин на другия. Той крепеше напитката си в едната си ръка. С другата бе хванал ръката на Анджи, бяха преплели пръсти и се държаха здраво.

Девета глава

В шест и половина слънцето официално изгря. Беше красиво, предполагам, ако човек обича такива неща. Нова изходна точка, ново начало, топлещите лъчи на надеждата…

Да. Но не и за мен.

В седем бе сутрешният наплив, поръчките на капучино и еспресо валяха и мозъкът ми блокира, поне за известно време.

Скот дойде за обичайния си чай и както винаги, поръча чаша с бита сметана за Маги, неговия лабрадор.

Даяна, която работеше в детската градина по-надолу по пътя, се отби за кафето си с обезмаслено мляко и затършува из чантата си за картата си от „Старбъкс“, като за хиляден път ми каза, че трябва да сменя снимката си на дъската „Запознайте се с тази, която ви приготвя кафето“.

— Знаеш, че мразя онази снимка — каза тя. — Приличаш на риба с тези нацупени устни.

— Аз харесвам снимката — отвърнах. Джеб я беше направил в навечерието на миналата Нова година, докато двете с Тегън лентяйствахме и се преструвахме, че сме Анджелина Джоли.

— Е, не знам защо — отговори Даяна. — Ти си такова хубаво момиче дори с това… — Махна с ръка, за да посочи новата ми прическа. — Този нов пънк образ ти отива.

Пънк. Мили боже!

— Не е пънк — казах. — А розово[1].

Тя намери картата си и я вдигна високо.

— Аха! Ето я.

Аз я прокарах през устройството и й я върнах, а тя я натика в лицето ми, преди да вземе напитката си.

— Смени онази снимка! — заповяда.

И тримата Джоновци дойдоха едновременно в осем и се настаниха до обичайната си маса в ъгъла. Бяха пенсионери и обичаха да прекарват утрините си, като пият чай и решават судоку.

Джон номер едно каза, че новата ми коса ме прави по-сексапилна, а Джон номер две му каза да престане да флиртува.

— Тя е достатъчно млада да ти бъде внучка — каза Джон номер две.

— Не се тревожи — отговорих. — Всеки, който използва думата сексапилна, няма изгледи да спечели.

— Искаш да кажеш, че съм имал шансове да спечеля, преди да я използвам? — запита Джон номер едно. Бейзболната му шапка бе кацнала високо на главата му подобно на птиче гнездо.

— Не — отвърнах и Джон номер три се изкикоти. Двамата с Джон номер две удариха юмруците си като поздрав, а аз поклатих глава. Момчета.

В осем и четирийсет и пет посегнах към връзките на престилката си и обявих, че излизам в почивка.

— Трябва да свърша нещо набързо — казах на Кристина, — но ще се върна веднага.

— Чакай — каза тя. Стисна ме за ръката над лакътя, за да ме задържи, и когато проследих погледа й, разбрах защо. В магазина влизаше един от най-натруфените представители на Грейстаун, шофьор на камион влекач на име Травис, който не носеше нищо друго, освен станиол.

— Защо, о, защо се облича така? — възкликнах, и то не за първи път.

— Може би е рицар — предположи Кристина.

— Може би е гръмоотвод.

— Може би е ветропоказател и е тук, за да предвиди промяната на вятъра.

— Ооо, добро предположение — казах и въздъхнах. — Една промяна на вятъра ще ми се отрази добре.

Травис се приближи. Очите му бяха толкова бледи, че изглеждаха сребристи. Не се усмихваше.

— Здравей, Травис — каза Кристина. — Какво мога да ти донеса? — Обикновено Травис молеше само за вода, но понякога имаше достатъчно дребни за кленова кифла, любимия му сладкиш. И моят всъщност. Изглеждаше суха, но не беше, а кленовата глазура бе страхотна.

— Може ли да опитам? — запита той с пресипнал глас.

— Разбира се — отговори тя и протегна ръка към една от чашите, предназначени за тази цел. — Какво би искал да опиташ?

— Нищо — каза той. — Само чашата.

Кристина ме погледна, а аз задържах погледа си върху Травис, за да не се разсмея, което нямаше да бъде много красиво. Ако се вгледах внимателно, можех да видя много пъти себе си в нещото, което той носеше вместо риза и сако. Или по-скоро можех да зърна фрагменти от себе си, тъй като образът ми бе раздробен от гънките на станиола.

— Кафето с мляко и разбито яйце със захар е добро — предложи Кристина. — То е специалитетът на сезона.

— Само чашата — повтори Травис. Размърда се неспокойно. — Искам само чашата!

— Добре, добре. — Тя му подаде чашата.

Извърнах поглед от множеството „мен“, които бяха хипнотизиращи.

— Не мога да повярвам, че си облечен така, особено днес — казах. — Моля те, кажи ми, че имаш пуловер под станиола.

— Какъв станиол? — запита той.

— Ха-ха — казах. — Наистина, Травис, не ти ли е студено?

— Не. А на теб?

— Ъм, неее. Защо да ми е студено?

— Не знам. Защо?

Засмях се за кратко, после спрях. Травис ме гледаше изпод рунтавите си вежди.

— Не би трябвало — казах смутена. — Не ми е студено. Съвсем удобно ми е, защото аз съм облечена според температурата.

— Ти си облечена според температурата — присмя ми се той. — Винаги става въпрос за теб, нали?

— Какво? Не… говоря за себе си! Просто ти казвам, че не ми е студено!

Гледаше ме така втренчено, че се изнервях.

— Добре, може би говоря за себе си в тази секунда — казах. — Но невинаги става въпрос за мен.

— Някои неща никога не се променят — каза той подигравателно. Отдалечи се с широки крачки и чашата в ръка, но на вратата се обърна за последен път. — И не си прави труда да питаш дали ще те издърпам. Не работя!

— Добре — казах. Беше наранил чувствата ми, но не исках да му дам да разбере. — Това беше интересно.

— Не мисля, че някога преди съм чувала Травис да отказва да издърпа някого — каза Кристина. — Сериозно, мисля, че ти си първата.

— Моля те, недей да бъдеш така впечатлена — отвърнах тихо.

Тя се засмя точно както ми се щеше. Но докато зареждаше салфетките в салфетника, отново чух думите на Травис: Винаги става въпрос за теб, нали?

Бяха смущаващо подобно на онова, което Дори ми каза предната вечер: Вгледа ли се наистина в себе си? Разбра ли какво трябва да промениш?

Или нещо такова.

— Хей, ъм, Кристина…

— Да?

— Има ли нещо нередно в мен?

Тя вдигна поглед от салфетките.

— Травис е откачен, Ади.

— Знам. Но това не означава, че всичко, което казва, е непременно глупаво.

— Ади.

— Кристина… Просто ми кажи истината: Аз добър човек ли съм? Или съм прекалено погълната от себе си?

Тя се замисли.

— Еднозначен отговор ли трябва да ти дам?

— О! — Поставих ръце на сърцето си и залитнах назад.

Тя се усмихна, защото мислеше, че само се правя на забавна. И така беше, предполагам. Но също така изпитвах странния страх, че вселената се опитва да ми каже нещо. Чувствах се така, сякаш стоях на ръба на огромна бездна, само че бездната бе вътре в мен. Не исках да погледна надолу.

— Изглежда оживено — каза ми Кристина. — Ето, идват най-старите.

И точно така — микробусът на „Сребристите маратонки“ бе спрял пред „Старбъкс“ и шофьорът внимателно помагаше на възрастните граждани да прекосят тротоара. Приличаха на редица добре облечени насекоми.

— Здравей, Клер — каза Кристина, когато първата от най-възрастните посетители мина през вратата и звънчето издрънча.

— Келнерка, келнерка! — извика Клер и свали пъстроцветната си шапка.

Бърт отиде направо до барплота и поръча наслуки, а Майлс, който тътреше крака след него, извика:

— Сигурен ли си, че сърцето ти ще го понесе, старче?

Бърт се удари по гърдите.

— Поддържа ме млад. Точно затова ме обичат дамите. Нали така, мис Ади?

— Абсолютно — казах и оставих вселената да чака, грабнах чаша и я подадох на Кристина. Бърт имаше най-големите уши, които съм виждала (може би защото беше разполагал с осемдесет и няколко години да ги отгледа?), и се запитах какво ли мислят дамите за тях.

С нарастването на опашката двете с Кристина влязохме в ролите, които пазехме за критичните положения. Аз приемах поръчките и работех на касата, докато тя извършваше магиите си със съда за готвене на пара.

— Средно кафе с мляко! — извиках.

— Средно кафе с мляко — повтори тя.

— Голямо мока кафе със соево мляко, карамелен сироп, без сметана, в средно голяма чаша!

— Голямо мока кафе със соево мляко, карамелен сироп, без сметана, в средно голяма чаша!

Това бе танц. Помагаше ми да не се затварям в себе си. Бездната бе все още в мен, но аз трябваше да й кажа: Съжалявам, бездно, нямам време.

Последна от старите беше Мейзи, пенсиониран професор фолклорист, беше облечена чудато в окъсани дънки, прекалено голям пуловер на райета и половин дузина гривни с мъниста. Харесвах у нея това, че се обличаше повече като тийнейджърка, отколкото като старица. Искам да кажа, не желаех да я видя в суперниско изрязани дънки и прашки, но мислех за страхотно това, че има собствен стил.

Никой не чакаше зад нея, затова сложих ръце на барплота и си позволих да си поема глътка въздух.

— Здравей, Мейзи — казах. — Как си днес?

— Страхотно, скъпа — каза тя. Днес носеше пурпурни обеци във формата на звънчета и те подрънкваха, когато наклонеше глава. — Ооо, харесвам косата ти.

— Не мислиш ли, че изглеждам като оскубано пиле?

— Не, въобще — каза тя. — Отива ти. Смело е.

— Не знам за това — казах.

— Е, аз знам. Прекалено дълго бършеш и търкаш наоколо, Ади. Наблюдавам те. Време е да израснеш в следващото си „аз“.

Ето го отново неспокойното чувство, че стоя на ръба на бездна.

Мейзи се наведе по-близо към мен.

— Всички си имаме недостатъци, мила моя. Всеки от нас. И повярвай ми, всички сме правили грешки.

Руменина заля лицето ми. Нима грешките ми бяха така видими за околните, че дори клиентите знаеха за тях? Дали групата от „Сребристите маратонки“ обсъждаше станалото между мен и Чарли, докато играеше бинго?

— Трябва само добре да се вгледаш в себе си, да промениш онова, което трябва да се промени, и да продължиш напред, скъпа.

Премигнах безмълвно.

Тя сниши глас.

— И ако се чудиш защо ти казвам това, то е защото реших да преследвам нова кариера: Коледен ангел.

Зачака реакцията ми с блеснали очи. Беше странно, че повдигна въпроса за „ангела“, след като предната вечер бях говорила за ангели с Дори и Тегън, и за малка част от секундата искрено се запитах дали тя не е моят ангел и не е тук, за да ме спаси.

После се върна студената и мъчителна реалност и се намразих заради това, че съм такава глупачка. Мейзи не беше ангел; днес просто беше Денят на откачените професии. Очевидно всички бяха яли прекалено много плодова торта.

— Не трябва ли човек да е мъртъв, за да се превърне в ангел? — попитах.

— Е, сега, Ади — смъмри ме тя. — На мъртва ли ти приличам?

Хвърлих поглед на Кристина, за да видя дали чува разговора ни, но тя беше до входната врата и поставяше нова найлонова торбичка в кошчето за отпадъци.

Мейзи прие мълчанието ми като разрешение да продължи.

— Програмата се казва „Ангели сред нас“ — каза. — Не трябва да имаш някаква степен или нещо подобно.

— Няма такава програма — казах.

— О, има, има. Предложена бе в Центъра за божествени изкуства на Грейстаун.

— Грейстаун няма Център за божествени изкуства — възразих.

— Понякога съм самотна — довери ми тя. — Не че „Сребристите маратонки“ не са чудесни. Но понякога са малко… — сниши гласа си до шепот. — … е, скучни.

— О! — прошепнах в отговор.

— Реших, че да се превърна в ангел, ще е прекрасен начин да се свържа с другите — каза тя. — Както и да е, за да получа крилете си, трябва само да разпространявам магията на Коледата.

Изсумтях.

— Е, аз не вярвам в магията на Коледа.

— Разбира се, че вярваш, иначе нямаше да съм тук.

Отдръпнах се назад, почувствах се изиграна по някакъв начин. Защото… ами как се предполагаше, че трябва да отговоря на това? Окопитих се и опитах друга тактика.

— Но… Коледа отмина.

— О, не, Коледа никога не свършва, освен ако човек не го пожелае. — Тя се облегна на барплота и подпря брадичка на дланта си. — Коледа е състояние на духа.

Погледът й се насочи под нивото на барплота.

— Боже мой! — възкликна тя.

Погледнах надолу.

— Какво?

Горният ъгъл на сгънатата бележка стърчеше от джоба на дънките ми, Мейзи протегна ръка през бара и я извади. Жестът й бе така неочакван, че просто останах на мястото си и й позволих да я вземе.

— Не забравяй прасенцето — каза Мейзи, след като я разгъна. Наклони глава и ме погледна като малко птиченце.

— О, глупости — казах.

— Какво прасенце не трябва да забравяш?

— Ъх… — Изпаднах в паника. — На приятелката ми, Тегън. Каква напитка да започна да ти приготвям? — Пръстите ме сърбяха да развържа връзките на престилката и да изляза в почивка.

— Хм — каза Мейзи. И потупа брадичката си.

Аз потропах с крак.

— Знаеш ли — каза тя, — понякога, когато забравим да свършим нещо за някого, като например за тази Тегън, то е, защото сме прекалено потънали в собствените си проблеми.

— Да — отговорих високо с надеждата да прекратя по-нататъшно обсъждане на въпроса. — Искаш ли обичайното си кафе мока с бадемов вкус?

— … когато всъщност трябва да забравим за себе си.

— Отново „да“. Да, чувам те. Средно голяма чаша?

Тя се усмихна така, сякаш я забавлявах.

— Средно голяма чаша, да, но нека този път го смесим. Промяната е здравословна, нали?

— Щом казваш. Е, какво ще бъде?

— Кафе мока с карамелен сироп и вкус на лешници, моля те, в пластмасова чаша. Мисля да подишам малко въздух, преди Танер да се върне за нас.

Предадох на Кристина, която отново бе зад бара, поръчката на Мейзи. Тя приготви напитката и я плъзна по барплота.

— Помни какво ти казах — каза Мейзи.

— Абсолютно сигурна съм, че ще запомня — отговорих.

Тя се изкикоти весело, сякаш бяхме заговорници.

— Довиждане засега — извика. — Ще се видим скоро!

Веднага щом излезе, свалих престилката си.

— Излизам в почивка — казах на Кристина.

Тя ми подаде съда за готвене на пара.

— Изплакни това вместо мен и официално си свободна да излезеш.

[1] Punk (англ.) — пънк; pink (англ.) — розов. Игра на думи. — Б.пр. ↑

Десета глава

Пуснах съда в мивката и завъртях кранчето. Докато нетърпеливо чаках да се напълни, се обърнах и се подпрях на мивката. Забарабаних с пръсти по металния й ръб.

— Мейзи каза, че трябва да забравя за себе си — казах. — Какво означава това според теб?

— Не питай мен — отвърна Кристина. Беше с гръб към мен и изпускаше парата от кафемашината, за да не се задръсти дюзата, а аз гледах как облакът пара се издига над раменете й.

— И приятелката ми Дори, познаваш Дори, тя каза почти същото — разсъждавах на глас. — Каза, че винаги съм правела така, че да става въпрос за мен.

— Е, няма да споря с теб по този въпрос.

— Ха, ха — казах. Ставах все по-несигурна. — Шегуваш се, нали?

Кристина погледна през рамо и се усмихна. Очите й се отвориха широко от тревога и тя посочи разгневена.

— Ади, а… а…

Обърнах се и видях водата да прелива над ръба на мивката. Отскочих назад и извиках:

— Аххх!

— Спри водата! — кресна Кристина.

Започнах да въртя кранчето, но водата продължи да прелива през ръба на мивката.

— Не работи!

Тя ме отблъсна встрани.

— Донеси парцал!

Втурнах се към задната стаичка, а после и обратно. Кристина все още въртеше кранчето, а водата продължаваше да се стича на пода.

— Виждаш ли? — казах.

Тя ме изгледа гневно.

Вмъкнах се между нея и мивката и притиснах парцала към ръба на мивката. Само след секунда той бе прогизнал и си спомних времето, когато бях на четири и не можех да спра водата във ваната.

— По дяволите, по дяволите, по дяволите — каза Кристина. Отказа се от опитите си да спре водата и приложи натиск върху крана, от който бликаше водата. Водата се промъкна покрай пръстите й и образува арка, наподобяваща чадър.

— Нямам представа какво да направя!

— О, господи. Добре, хм… — Огледах набързо магазина. — Джон!

И тримата Джоновци, седящи до масата в ъгъла, вдигнаха погледи. Видяха какво става и побързаха да дойдат.

— Можем ли да минем зад барплота? — запита Джон номер две, защото Кристина беше установила твърдото правило клиентите да не прекрачват зад бара. Политика на „Старбъкс“.

— Разбира се! — извика Кристина. Премигна, когато водата опръска тениската и лицето й.

Тримата Джоновци поеха командването. Джон номер едно и две дойдоха до мивката, а Джон номер три тръгна с огромни крачки към задната стаичка.

— Отдръпнете се, дами — каза Джон номер едно.

Ние се подчинихме. Престилката на Кристина бе прогизнала, а също и тениската й. Лицето й също бе мокро. И косата й.

Извадих няколко салфетки от салфетника.

— Ето.

Тя ги взе, без да каже нищо.

— Ъм… много ли си ядосана?

Тя не отговори.

Джон номер едно клекна до стената и започна да прави с тръбите разни неща, изискващи мъжка сила. Бейзболната му шапка се клатеше в такт с движенията му.

— Не съм направила нищо, кълна се — казах.

Веждите на Кристина се вдигнаха чак до ръба на бретона й.

— Е, добре, забравих да спра водата. Но това не би трябвало да причини повреда в цялата система.

— Трябва да е от бурята — каза Джон номер две. — Вероятно е спукана някоя от външните тръби.

Джон номер едно изсумтя.

— Почти успях. Ако можех само… — още изсумтявания. — … да стигна до този вентил… и да го врътна!

Струя вода го удари между очите и аз притиснах длани към устата си.

— Не мисля, че успя — отбеляза Джон номер две.

Водата течеше от тръбата. Кристина изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— О, господи, толкова съжалявам — казах. — Моля те, нека лицето ти отново има нормалното си изражение. Моля те?

— Господи, вижте това — каза Джон номер две.

Клокоченето на водата стана по-бавно. Капка вода затрептя в края на тръбата, после падна на пода. И след това — нищо.

— Спря — казах удивена.

— Затворих главния кран — обяви Джон номер три, като се появи от задната стаичка с хавлия в ръка.

— Така ли? Това е страхотно! — възкликнах.

Той хвърли хавлията на Джон номер едно, който започна да попива водата от панталоните си.

— Предполага се да избършеш пода с това, а не панталоните си — каза Джон номер две.

— Вече избърсах пода — измърмори Джон номер едно. — С панталоните си.

— По-добре да се обадя на водопроводчик — каза Кристина. — И Ади… Мисля, че трябва да си вземеш почивката.

— Не искаш ли да ти помогна да почистим? — попитах.

— Искам да си вземеш почивката — каза тя.

— О! — възкликнах. — Ъм, да, разбира се. Това щях да направя преди, но после се появи Лудия Травис, а после и Лудата Мейзи…

Тя посочи задната стаичка.

— Само дето ти ме помоли да остана. Искам да кажа, на кого му пука, нали? Но беше…

— Ади, моля те — каза Кристина. — Може би този път не става въпрос за теб, но със сигурност изглежда така. Искам да вървиш.

Гледахме се втренчено една друга.

— Веднага.

Скочих и тръгнах към задната стаичка.

— Не се тревожи — каза Джон номер три, когато минах покрай него. — Ще й е минало, когато следващия път счупиш нещо. — Намигна ми, а аз се усмихнах тъжно.

Единайсета глава

Съблякох мократа си тениска и взех нова от рафта. Надписът й рекламираше кафето в голяма чаша и гласеше: НАПРАВИ ДЕНЯ ПРЕКРАСЕН. След това извадих мобилния си телефон и набрах Дори чрез копчето за бързо набиране.

— Здравей, бисквитке — каза тя, като вдигна на второто позвъняване.

— Здравей — казах. — Имаш ли минута? Имах най-странния ден и става все по-странен и трябва да поговоря с някого за това.

— Взе ли Гейбриъл?

— А?

— Попитах дали си взела… — Не довърши изречението. Когато отново заговори, едва контролираше гласа си. — Ади? Моля те, кажи ми, че не си забравила да отидеш в магазина за домашни любимци.

Стомахът ми пропадна в краката като асансьор, чиито въжета са били прерязани. Бързо затворих и грабнах палтото си от куката. Като тръгвах, телефонът звънна отново. Знаех, че не трябва да отговарям, знаех, че не трябва да отговарям… но се предадох и отговорих.

— Слушай — казах.

— Не, ти слушай. Десет и половина е, а обеща на Тегън да отидеш в „Пет Уърлд“ точно в девет. Няма извинение, че все още се мотаеш в „Старбъкс“.

— Това не е справедливо — заспорих. — Ами ако… ако на главата ми е паднал айсберг и съм в кома?

— А наистина ли на главата ти е паднал айсберг и си в кома?

Стиснах устни.

— Аха, добре, нека те попитам: каквато и да е всъщност причината, има ли нещо общо с теб и с някаква смешна нова криза?

— Не! И ако престанеш да ме нападаш и ме оставиш да ти кажа всичко странно, което се случи, ще разбереш.

— Ти въобще чуваш ли се? — каза тя недоверчиво. — Питам дали има някаква нова криза, а ти казваш: „Не“ и, между другото, остави ме да ти разкажа за новата си криза.

— Не съм казала това. Нали?

Тя издиша.

— Не е смешно, Ади.

Заговорих едва чуто.

— Добре, права си. Но, хм… денят е необикновено странен дори за мен. Просто искам да го знаеш.

— Разбира се, че е бил — каза Дори. — И, разбира се, си забравила за Тегън, защото винаги, винаги, винаги става въпрос за теб. — Издаде звук на нетърпение. — А какво ще кажеш за бележката, на която пишеше: Не забравяй прасенцето? Тя не ти ли напомни?

— Една старица ми я открадна — казах.

— Старица… — Гласът й заглъхна. — Да, аха. Не си я изгубила, а старица я е откраднала от теб. Отново „Шоуто на Ади“. По всеки канал, във всяка телевизионна мрежа.

Това ми причини болка.

— Не е „Шоуто на Ади“. Просто ме забавиха.

— Отиди в „Пет Уърлд“ — каза Дори, като звучеше уморено. И затвори.

Дванайсета глава

Слънчевата светлина се отразяваше от снега, докато бързах по пътя към „Пет Уърлд“. Тротоарите бяха предимно чисти, но тук-там имаше места, където натрупаните от лопатите купчини се бяха разпаднали, и ботушите ми скърцаха по снега, когато прекосявах тези по-дълбоки ивици.

Докато вървях, в мозъка ми се въртеше монологът за това, че „Шоуто на Ади“ не върви по всеки канал. „Шоуто на Ади“ не се излъчваше по канала за камиони чудовища, както и по този на професионалните борци. Със сигурност не се излъчваше и по канала, който предаваше „Да отидем на риболов с Орландо Уилсън“[1]. Изкушавах се да се обадя на Дори и да й го кажа. Да не би предаването да се нарича „Да отидем на риболов с Аделин Линдзи“? — щях да й кажа. — Е, не, не се нарича така!

Но не го направих, защото, без съмнение, тя щеше да намери начин да превърне и това в пример за моята погълнатост от себе си.

По-лошо — вероятно щеше да бъде права. По-добър план беше да взема Гейбриъл в горещите си малки ръце — добре, в студените си малки ръце — и тогава да се обадя на Дори. Щях да й кажа: Виждаш ли? Всичко завърши добре. А после щях да се обадя на Тегън и да оставя Гейбриъл да изквичи в микрофона или нещо подобно.

Или не. Щях да се обадя първо на Тегън, за да се зарадва, и едва после на Дори. Нямаше да кажа: „Ха-ха“, защото бях над това. Да. Бях достатъчно великодушна да призная грешките си, бях достатъчно силна да престана да треперя, докато Дори ме мъмреше, тъй като новото ми, просветено „аз“ нямаше нужда от мъмрене.

Мобилният ми, който беше в чантата ми, звънна и аз трепнах. Мили боже, да не би това момиче да притежава шесто чувство?

Хрумна ми и по-лоша вероятност: Може би е Тегън.

А после ми хрумна и друга… добра вероятност, упорита и вълнуваща: Или… може би е Джеб?

Затършувах в чантата си и извадих телефона си. На екрана пишеше ТАТКО и настроението ми се изпари. Защо? — Беснеех мълчаливо. — Защо не може да е…

А после престанах. Прерязах онова слабо гласче насред изречението, защото ми бе дошло до гуша от него и не ми носеше нищо добро, а и не трябваше ли да имам думата над безкрайните мисли, които се въртяха в главата ми?

В главата — и в сърцето си — изпитвах внезапна липса на нещо неподвижно. О, можех да свикна с това.

Натиснах червения бутон на телефона и го пуснах обратно в чантата си. Щях да се обадя на татко по-късно, след като оправех нещата.

Като пристъпих в „Пет Уърлд“, в носа ме блъсна миризмата на хамстери, както и несъмненият мирис на фъстъчено масло. Спрях, затворих очи и казах молитва за сила, защото, докато миризмата на хамстери можеше да се очаква в магазин за домашни любимци, то мирисът на фъстъчено масло можеше да означава само едно.

Отидох до касата и Нейтън Кругъл вдигна поглед, както дъвчеше. Ококори очи, а после ги присви. Преглътна и остави сандвича с фъстъчено масло.

— Здравей, Ади — каза го отблъскващо, точно, а ла Джери Зайнфелд[2], който поздравява своето възмездие Нюман[3].

Не. Чакайте. Това ме превръщаше в Нюман, а аз бях толкова различна от него. Нейтън беше Нюман. Нейтън беше изключително слаб, обсипан с акне Нюман с вкус към свили се тениски, на които са изписани цитати от „Стар Трек“. Днес на тениската му пишеше: ЩЕ УМРЕШ ОТ ЗАДУШАВАНЕ В ЛЕДЕНИЯ СТУД НА КОСМОСА.

— Здравей, Нейтън — отговорих.

Той изсумтя.

— Хубава прическа — каза.

Понечих да отвърна нещо, после се въздържах.

— Тук съм, за да взема нещо за приятелка — казах. — За Тегън. Познаваш Тегън.

Мислех, че споменаването на Тегън с нейната безкрайна доброта може да отвлече мислите на Нейтън от отмъщението.

Не стана така.

— Наистина, познавам я — каза той, а очите му блестяха. — Ходим в едно в също училище. Същото малко училище. Със сигурност е трудно да не обръщаш внимание на някого в такова малко училище.

Изстенах. Ето отново, като че ли не бяхме разговаряли в продължение на четири години и все още трябваше да обсъждаме този непростим инцидент. Но не беше така. Бяхме го обсъждали много пъти, но се оказваше, че обсъждането е било едностранно.

— Но чакай — каза той с глас като на робот в лошо рекламно-информационно предаване. — Ти не обърна внимание на някого в това малко училище!

— Седми клааас — процедих през стиснати зъби и с напевен глас. — Преди много години.

— Знаеш ли какво е Трибъл[4]? — попита той.

— Да, Нейтън, ти…

— Трибъл е безвредно същество, което отчаяно търси привързаност и е местно за планетата Геминорум четири.

— Мислех, че е Йота Геми-бла-бла-пет.

— И не преди толкова много години… — Изви вежди, за да е сигурен, че разбирам върху какво пада ударението. — … аз бях такъв Трибъл.

Отпуснах се до рафта с кучешки храни.

— Ти не беше Трибъл, Нейтън.

— И като специално трениран воин от Клингон…

— Моля те, не ме наричай така. Знаеш, че наистина мразя да ме наричат така.

— … ти ме унищожи. — Забеляза къде съм поставила лакътя си и ноздрите му се разшириха. — Хей! — Каза и щракна няколко пъти с пръсти, сочейки провинилата се част от тялото ми. — Не докосвай кучешките храни.

Изправих се рязко.

— Съжалявам, толкова съжалявам — казах. — Точно както много съжалявам, че нараних чувствата ти преди четири години. Но. И това е важно. Слушаш ли ме?

— В галактически план четири години са само наносекунда.

Издадох звук на раздразнение.

— Не получих бележката! Кълна се в бога, така и не я видях!

— Разбира се, разбира се. Само че знаеш ли какво мисля аз? Мисля, че си я прочела, захвърлила си я и веднага си забравила за нея, защото нищо няма значение, ако става въпрос за някого другиго, нали?

— Не е вярно. Чуй, не можем ли просто…

— Да цитирам ли съдържанието на бележката?

— Моля те, недей.

Той гледаше в далечината.

— И цитирам: „Скъпа Ади, ще ходиш ли сериозно с мен. Обади ми се с твоя отговор“.

— Не получих бележката, Нейтън.

— Дори да не искаше да ходиш сериозно с мен, трябваше да се обадиш.

— Щях да го направя! Но не получих бележката!

— Сърцето на седмокласника е крехко нещо — каза той трагично.

Ръцете ме сърбяха да посегна към подравнените пакети кучешки храни. Исках да го замеря с един от тях.

— Окей, Нейтън? — казах. — Дори да бях получила бележката — а не я получих, — не можеш ли да оставиш нещата така? Хората порастват. Променят се.

— О, моля те — каза той студено. Начинът, по който ме гледаше, сякаш бях нещо по-низко и от опаковка на сламка, ми напомняше, че двамата с Джеб са приятели. — Хората като теб не се променят.

Гърлото ми се сви. Това, че той се нахвърли върху мен по същия начин като всички останали на планетата, бе прекалено много.

— Но… — Думите излязоха колебливо от устата ми. Опитах отново и с глас, който трепереше въпреки най-добрите ми намерения, и казах: — Не може ли поне някой да види, че се опитвам?

След един дълъг миг той беше този, който сведе очи накрая.

— Тук съм, за да взема прасенцето на Тегън — казах. — Не може ли просто да го взема, моля?

Нейтън сбърчи чело.

— Какво прасенце?

— Онова, което са оставили предната вечер. — Опитах се да разчета изражението му. — Миниатюрното? С бележка, на която пише: Да не се продава на никого другиго, освен на Тегън Шепърд?

— Не продаваме животни — информира ме той. — А ги даваме за осиновяване. И нямаше бележка, а само фактура.

— Но имаше прасенце?

— Е, да.

— И беше наистина, наистина много малко?

— Може би.

— Е, трябва да е имало бележка, закрепена за специалната чанта за пренасяне, но няма значение. Можеш ли да ми го донесеш?

Нейтън се поколеба.

— Нейтън, о, мили боже! — Представих си Гейбриъл сам в студената нощ. — Моля те, кажи ми, че не е умряло?

— Какво?! Не.

— Тогава къде е?

Нейтън не отговори.

— Нейтън, хайде — казах. — Не става въпрос за мен. А за Тегън. Наистина ли искаш да я накажеш, защото си ядосан на мен?

— Някой го осинови — измърмори той.

— Съжалявам. Какво каза?

— Някаква дама, тя осинови прасенцето. Дойде преди около половин час и даде над двеста долара. Откъде трябваше да знам, че прасенцето не е за продан… искам да кажа, за осиновяване?

— Заради бележката, идиот такъв!

— Не съм получил бележката!

И двамата осъзнахме иронията на възражението му по едно и също време. Гледахме се втренчено.

— Не лъжа — каза той.

Нямаше смисъл да настоявам. Това бе лошо, лошо, лошо и трябваше да измисля как да го поправя, а не да мъмря Нейтън за нещо, което е твърде късно да се промени.

— Добре, хм, фактурата все още ли е у теб? — казах. — Покажи ми фактурата. — Протегнах ръка и размърдах пръсти.

Нейтън удари касата и най-долното чекмедже се отвори. Той извади смачкано парче бледорозова хартия.

Сграбчих го.

— Едно прасенце, което се събира в чаена чаша, със сертификат и лиценз — прочетох на глас.

— Двеста долара. — Обърнах хартията и се взрях в съобщението в края й, изписаното с химикалка и спретнати букви. — Платено в брой. Да бъде взето от Тегън Шепърд.

— По дяволите! — каза Нейтън.

Отново я обърнах и затърсих името на дамата, купила повторно прасенцето на Тегън.

— Боб непрекъснато носи нови животни — каза Нейтън отбранително. — Те се появяват, нали знаеш, и аз ги давам за осиновяване. Защото това е магазин за домашни любимци.

— Нейтън, трябва да ми кажеш на кого го продаде — казах му.

— Не мога. Това е поверителна информация.

— Да, но прасенцето е на Тегън.

— Ъм, ще й върнем парите, предполагам.

Всъщност парите трябваше да получим аз и Дори, но не го споменах. Парите не ме интересуваха.

— Само ми кажи на кого си го продал и ще отида да обясня ситуацията.

Той размърда крака, изглеждаше като човек, който се чувства ужасно неудобно.

— Имаш името на жената, нали? Която го е купила?

— Не — отговори той. Погледът му се стрелна към отвореното чекмедже на касата, в което видях да се подава краят на бяла разписка за плащане с кредитна карта. — Дори да знаех, не мога нищо да направя. — Продължи той. — Не мога да разкривам подробности по прехвърлянията на пари на клиентите. Но и бездруго не знам името на дамата, така че, ъм… да.

— Всичко е наред. Разбирам. И… вярвам, че не си видял бележката.

— Така ли? — каза той. На лицето му бе изписано смущение.

— Да — отговорих искрено. Обърнах се да си вървя, но в този момент пъхнах върха на ботуша си под поставката, на която бяха изложени кучешките деликатеси, и я дръпнах. Тя се залюля и целофанените пакети паднаха на пода, спукаха се и кучешката храна се разпиля навсякъде.

— О, не! — извиках.

— Ау, по дяволите! — каза Нейтън. Излезе иззад тезгяха, коленичи и започна да събира кутиите, които бяха все още непокътнати.

— Толкова съжалявам — казах. Докато той се опитваше да вземе кучешка бисквитка изпод шкафа, аз се наведох през тезгяха и грабнах бялата разписка. Натиках я в джоба си. — Сега трябва да ме мразиш още повече, а?

Той спря, изправи гръб и постави длан на коляното си. Направи нещо странно с устните си, сякаш преживяваше вътрешна борба.

— Не те мразя — каза най-после.

— Не ме мразиш?

— Просто не мисля, че осъзнаваш какво въздействие имаш понякога върху хората. И не говоря само за себе си.

— Тогава… за кого говориш? — Усещах ясно разписката в джоба си, но не можех да подмина изказване като това.

— Забрави.

— Няма начин. Кажи ми.

Той въздъхна.

— Не искам да започнеш да си въобразяваш кой знае какво, но невинаги дразниш хората.

Господи, благодаря, искаше ми се да му кажа. Но се сдържах.

— У теб има… светлина — каза той и стана червен. — Караш хората да се чувстват специални, сякаш у тях също има светлина. Но после, ако не им се обадиш или ако, нали знаеш, целунеш някой задник зад гърба им…

Зрението ми се замъгли, и то не само защото Нейтън казваше неща, които, вместо да бъдат груби, бяха едва ли не мили. Загледах втренчено пода.

— Жестоко е, Ади. Наистина е проява на студенина. — Посочи торба с кучешка храна до ботуша ми. — Подай ми я, моля те!

Наведох се и я вдигнах.

— Не искам да съм студена — казах, чувствайки се неловко. Подадох му торбата с кучешка храна. — И не се опитвам да се извиня. — Преглътнах, изненадана от потребността, която имах да кажа това на някого, който бе приятел на Джеб, но не и мой. — Но понякога аз също имам нужда от някого, който да ми даде светлина.

Мускулите по лицето на Нейтън не трепнаха. Той остави думите ми да увиснат във въздуха между нас — достатъчно, та у мен да започне да се поражда съжаление.

После изсумтя.

— Джеб не е точно най-експанзивното момче — призна.

— Така ли мислиш?

— Но се стегни. Когато става въпрос за теб, той е напълно отстъпчив.

— Беше отстъпчив — казах. — Вече не е. — Усетих сълза, а после и втора да се стича по бузата ми… и се почувствах като глупачка. — Да. Сега ще вървя.

— Хей, Ади — каза Нейтън.

Обърнах се.

— Ако получим друго миниатюрно прасенце, ще ти се обадя.

Погледнах отвъд акнето и тениската му с надпис от „Стар Трек“ и видях обикновения Нейтън, който, както се оказа, невинаги дразнеше хората… също като мен.

— Благодаря — казах.

[1] Популярно телевизионно предаване в САЩ, посветено на спортния риболов. — Б.ред. ↑

[2] Джери Зайнфелд (р. 1954) — комедиен актьор, изпълняващ главната роля в ситкома „Зайнфелд“, Той е гласът на разума, вечният оптимист, доволен от съществуването си егоист, който не се интересува от живота на приятелите си. — Б.пр. ↑

[3] Нюман е персонаж от сериала „Зайнфелд“ и е създаден като противоположност на Джери. Причината за враждата им остава неизвестна. — Б.пр. ↑

[4] Трибъл — животно от Вселената Стар Трек. — Б.пр. ↑

Тринайсета глава

Когато се отдалечих на десет крачки от магазина за домашни любимци, извадих от джоба си откраднатата разписка. На мястото, където се упоменаваше закупената стока, Нейтън бе написал прасенце. А на мястото, на което се изискваше информация за кредитната карта, пишеше: Констанс Билингсли.

Избърсах сълзите си с опакото на дланта си и си поех дъх, за да се успокоя. После изпратих мислено съобщение на Гейбриъл: Не се тревожи, малко момче. Ще те заведа при Тегън, където ти е мястото.

Първо се обадих на Кристина.

— Къде си? — каза тя. — Почивката ти свърши преди пет минути.

— Затова се обаждам — отвърнах. — Появи се спешен случай и преди да си попитала, не, не става въпрос за Ади. Този спешен случай засяга Тегън. Трябва да направя нещо за нея.

— Какво трябва да направиш?

— Ух, нещо важно. Нещо на живот и смърт, макар че… не се тревожи, всъщност никой няма да умре. — Замълчах. — Освен мен, ако не свърша работата.

— Ади — каза Кристина. И то с тона, който намекваше, че непрекъснато се забърквам в разни неща, което не беше така.

— Не се мотая, Кристина, и не разигравам драми заради самите драми. Кълна се.

— Е, Джойс току-що дойде — каза тя недоволно, — така че предполагам, че двете можем да покрием нещата.

— Благодаря, благодаря, благодаря! Ще се върна възможно най-бързо. — Понечих да затворя, но тъничкото гласче на Кристина каза: — Чакай… задръж!

Поднесох отново телефона до ухото си, нетърпелива да продължа по пътя си.

— Какво?

— Приятелката ти със страховете е тук.

— Брена? Уф! Не ми е приятелка. — Хрумна ми ужасна мисъл. — Не е с някого, нали?

— Не е с Джеб, ако питаш за това.

— Слава богу! В такъв случай, защо ми го казваш?

— Просто помислих, че ще те интересува. О, и баща ти се отби. Каза да ти предам, че е взел експлорера.

— Той… какво? — Погледът ми се стрелна към северния край на паркинга. Там, където бях паркирала експлорера, имаше правоъгълник отъпкан сняг. — Защо? Защо, за бога, е взел колата ми?

— Твоята кола?

— Неговата кола, както и да е. Какво ли е мислел?

— Нямам представа. Защо, имаш ли нужда от нея, за да свършиш спешната си работа?

— Да, имам. А сега нямам никаква представа как ще… — Млъкнах, защото бъбренето с Кристина нямаше да ми помогне. — Няма значение, ще измисля нещо. — Казах. — Чао.

Натиснах бутона за край на разговора, после проверих гласовата си поща. „Имате три нови съобщения“, чух записа.

Три? Помислих си. Бях чула телефона си да звъни само веднъж — макар че май бе станало прекалено шумно, когато кучешките храни започнаха да падат на пода.

— Ади, татко ти е — гласеше първото съобщение.

— Да, татко, знам — казах тихо.

— Дойдох до града с Фил, защото майка ти имаше нужда от някои продукти. Ще взема експлорера, така че не се тревожи, ако погледнеш навън и него го няма. Ще дойда да те взема в два.

— Неееее! — извиках.

„Следващо съобщение“, информира ме телефонът ми. Прехапах устни и се замолих да е татко, който казва: „Ха-ха, само се шегувах. Не съм взел експлорера, само го преместих. Ха-ха!“.

Не беше татко. Беше Тегън.

— Здравей, Ади! — каза тя. — Взе ли Гейбриъл? Взе ли го, взе ли го, взе ли го? Нямам търпение да го видя. Открих нагревателна лампа в мазето — помниш ли годината, в която татко се опитваше да отгледа домати? — и я взех за Гейбриъл, за да му е топло в малкото легло. О, и докато бях там долу, намерих кукленските си неща и един люлеещ се стол, който е точният размер за него. И раница със звезда на нея, макар да не съм сигурна, че той ще има нужда от раница. Но човек никога не знае, нали така? Добре, хм, обади ми се. Обади ми се веднага щом можеш. Снегоринът е на две улици от нас, така че, ако не ми се обадиш, ще тръгна за „Старбъкс“, окей? Чао!

Стомахът ми пропадна чак до пръстите на краката и стоях там онемяла, докато гласовата ми поща обявяваше последното съобщение. Беше отново Тегън.

— О, Ади?! — каза тя. — Благодаря ти. Толкова много ти благодаря.

Е, това ме накара да се почувствам по-добре.

Затворих телефона си и се проклех, че не отидох в „Пет Уърлд“ точно в девет, както бях планирала. Но вместо да хленча прочувствено, трябваше да се справя. Старото ми „аз“ щеше да стои там и да се самосъжалява, докато не измръзнех и пръстите на краката ми не изпадаха, и щях да имам късмет, ако намерех обувки с каишки и високи токчета, които да обуя в навечерието на Нова година. Не че имаше къде да отида с такива обувки. Но както и да е.

Новото ми „аз“ обаче не беше от онези, които хленчат.

И така. Откъде в последната минута можех да намеря кола, с която да спася прасенцето?

Четиринайсета глава

Кристина? Не беше възможност. Тази сутрин приятелят й я беше оставил както обикновено. Джойс, барманката, чиято смяна току-що бе започнала, също беше без кола.

Джойс идваше на работа пеш, независимо какво беше времето, и носеше един от онези персонални педометри, с който измерваше колко крачки е направила.

Хмм, хмм, хмм. Нито Дори, нито Тегън, защото (а) тяхната улица още не беше разчистена от снегорина (така се надявах), и (б) нямаше начин да им кажа защо имам нужда от кола.

Нито Брена, боже опази! Ако я помолех да ме закара до южния край на града, щеше да поеме на север просто за да ме ядоса. И щеше да усили докрай любимата си реге-емо-метъл-фюжън музика, която звучеше като наблъскани с наркотици таласъми.

Което оставяше само един човек. Един зъл, очарователен, прекалено красив човек. Ритнах буца сняг, защото той бе последният на света, на когото бих искала да се обадя, последният, последният, последният.

Е, познай какво? — казах си. — Ще трябва да го преглътнеш заради Тегън. Или това, или можеш да се сбогуваш с Гейбриъл завинаги.

Отворих телефона си, минах през контактите си и натиснах зелената слушалка. Стиснах пръстите на краката си в ботушите, докато броях позвъняванията. Едно, две, три…

— Ти ли си, мамо! — каза Чарли, когато вдигна. — Какво става?

— Ади е — казах. — Имам нужда от кола и те моля, само защото нямам абсолютно никакъв друг избор. Пред „Пет Уърлд“ съм. Ела да ме вземеш.

— Някой командва тази сутрин — отговори Чарли. Буквално можех да чуя как веждите му играят. — Харесва ми.

— Както и да е. Просто ела да ме вземеш, ще го направиш ли?

Той сниши глас.

— Какво ще ми дадеш в замяна?

— Безплатен чай — казах унило.

— Голям?

Стиснах челюсти, защото, както го каза, дори „голям“ звучеше похотливо.

— Чудесно, голям чай. Още ли не си тръгнал?

Той се засмя.

— Чакай, скъпа. Още съм по боксерки. Големите ми боксерки, и то не защото съм дебел, а защото съм… — Нелепа, заредена с многозначителност пауза. — … голям.

— Просто ела тук — казах. Понечих да затворя, после се сетих нещо. — О… и донеси телефонен указател.

Затворих, потреперих, за да се отърся от това, и отново се презрях, че имам вземане-даване с такъв аморален тип. Да, беше сексапилен — на теория — и някой ден, предполагам, щях дори да го намеря за забавен.

Но той не беше Джеб.

Една нощ по време на едно празненство Дори бе обобщила разликата между тях. Не онова празненство, а обикновено празненство преди скъсването. Двете с Дори се бяхме отпуснали на дивана и оценявахме момчетата според техните силни и слаби страни. Щом стигнахме до Чарли, Дори въздъхна.

— Проблемът с Чарли — каза тя — е, че е прекалено очарователен и го знае. Знае, че може да има всяко момиче от класа…

— Не и мен — прекъснах я, като балансирах питието си върху коляното си.

— … затова се носи през живота като типичното бебе, което разполага с оставени под попечителство пари.

— Чарли разполага с оставени под попечителство пари? Не го знаех.

— Но, за съжаление, това означава, че у него няма дълбочина. Никога за нищо не му се е налагало да работи.

— Иска ми се и с мен да беше така — казах замечтано. — Иска ми се да имах пари в попечителски фонд.

— Не, не ти се иска — каза Дори. — Ти въобще слушаш ли ме? — Взе питието ми, а аз издадох звук на възражение.

— Да вземем Джеб например — каза Дори. — Като възрастен, Джеб ще е от онези мъже, които цяла събота ще учат малкото си момче да кара колело.

— Или малкото си момиче — казах. — Или близнаци! Може би ще имаме близнаци!

— Чарли, от друга страна, ще играе голф, докато децата му ще убиват хора в разни видеоигри. Чарли ще бъде елегантен и привлекателен, ще купува на децата си всякакви глупости, но всъщност никога няма да бъде там.

— Това е толкова тъжно — казах. Взех питието си и отпих дълга глътка. — Това означава ли, че неговото дете никога няма да се научи да кара колело?

— Не и ако Джеб не го научи — отговори Дори.

Седяхме. Няколко минути наблюдавахме как момчетата играят билярд. Топката на Чарли удари маркираната и той вдигна ръка над главата си, сви я в юмрук и я смъкна рязко отново до бедрото си.

— Ето за какво говоря! — изперчи се той. — Лед, скъпа.

Джеб погледна през стаята към мен и устните му потрепнаха. Почувствах се стоплена и щастлива, защото посланието в очите му беше: Ти си моя и аз съм твой. И ти благодаря, че не използваш изрази като „Лед, скъпи“.

Потръпване на устните и любящ поглед… какво не бих дала да си върна това. Но не, бях го захвърлила заради момчето, което влизаше в паркинга в тази секунда със смешния си сив хамър.

Спря рязко и ме опръска със сняг.

— Здравей — каза, сваляйки прозореца. Посочи с брадичка косата ми и се усмихна. — Погледни се, Розовке!

— Престани да ми се усмихваш — предупредих го. — Дори не ме поглеждай. — Заобиколих колата и седнах на предната седалка, като напрегнах четириглавите мускули на краката си. Чувствах се така, сякаш се покатервам в танк, което всъщност беше вярно. — Взе ли телефонен указател?

Той удари с пръст по него и видях, че е на седалката до мен. Намерих раздела с домашните номера и отворих на буквата „Б“: Бейкър, Барнсфелд, Белмонт…

— Радвам се, че се обади — каза Чарли. — Липсваше ми.

— Млъкни — казах. — И не, не съм ти липсвала.

— Ужасно си нелюбезна с човека, който ще те закара — каза той. Извих очи нагоре. — Сериозно, Адс. Откакто се раздели с Джеб — и съжалявам за това, между другото, — се надявам, че можем, нали знаеш, да опитаме.

— Това няма да стане и сериозно — млъкни.

— Защо?

Не му обърнах внимание. Бикънър, Бигърс, Билсън…

— Ади — каза Чарли. — Зарязах всичко, за да дойда да те взема. Не мислиш ли, че можеш поне да разговаряш с мен?

— Съжалявам, но не.

— Защо?

— Защото си задръстеняк.

Той избухна в смях.

— Откога висиш в компанията на Джей Пи Ким? — Затвори телефонния указател и едва успях да отбележа с пръст мястото, докъдето бях стигнала.

— Хей! — казах.

— Сериозно, защо не искаш да излизаш с мен? — попита.

Вдигнах глава и го изгледах гневно. Със сигурност знаеше колко много съжалявах за нашата целувка и колко не ми се искаше да бъда тук, в този смешен хамър с него. Но като видях изражението му, се поколебах. Нима това беше…? О, господи! Нима виждах молба в тези зелени очи?

— Харесвам те, Ади, и знаеш ли защо? Защото си гореща. — Каза „гореща“ със същата преднамерена хвалба, с която беше казал и „голям“.

— Не ме наричай гореща — казах. — Защото не съм.

— Гореща си. И се целуваш добре.

— Онова беше грешка. Бях пияна и глупава. — Гърлото ми се сви и трябваше да гледам през прозореца, докато се съвзема. Обърнах се отново напред и се опитах да отклоня разговора в друга посока. — Както и да е, какво стана с Брена?

— Брена — удиви се той и се облегна назад. — Брена, Брена, Брена.

— Все още си увлечен по нея, нали?

Той сви рамене.

— Тя, изглежда, е… с някого другиго, както, сигурен съм, знаеш. Поне така ми казва. Аз самият не мога да го разбера. — Завъртя глава. — Ако имаше избор, щеше ли да избереш Джеб пред мен?

— Само за секунда — казах.

— О! — възкликна той. Изгледа ме и зад цялото му позиране отново видях онази молба. — Някога Брена щеше да избере мен. Но се държах като мерзавец.

— Ъм, да — казах печално. — Бях там. И постъпих като още по-голяма мерзавка.

— Точно затова ще бъдем страхотна двойка. Можем да направим лимонада, нали така?

— А?

— От лимони — обясни той. — Лимоните сме ние.

— Да, схванах. Аз просто… — Не довърших изречението. Ако го бях сторила, то щеше да завърши приблизително така: Просто не знаех, че се виждаш по този начин. Като лимон.

Настроението му бързо се смени.

— Така че, какво ще кажеш, Розовке? Ще има страхотно новогодишно празненство у Трикси. Искаш ли да отидеш?

Поклатих глава.

— Не.

Той постави длан на бедрото ми.

— Знам, че преживяваш труден момент. Позволи ми да те утеша.

Отблъснах го.

— Чарли, влюбена съм в Джеб.

— Това не те спря преди. А и Джеб те заряза.

Мълчах, защото всичко казано от него беше истина. Само че вече не бях онова момиче. Отказвах да бъда.

— Чарли… не мога да излизам с теб, щом съм влюбена в друг — казах накрая. — Дори и той вече да не ме иска.

— Уха — възкликна той и сложи длан на сърцето си. — Ето това се казва отхвърляне. — Засмя се и просто ей така, отново се превърна в противния Чарли. — А какво ще кажеш за Тегън? Тя е секси. Мислиш ли, че ще дойде на празненството у Трикси с мен?

— Върни ми указателя — казах.

Той го пусна и аз го дръпнах в скута си. Отворих го, прегледах набързо имената и — аха!

— Билингсли, Констанс — казах на глас. — 108 „Тийл Ай Корт“. Знаеш ли къде е „Тийл Ай Корт“?

— Нямам представа — каза той. — Но не се страхувай, Лола е тук.

— Момчетата винаги ли дават имена на колите си?

Той започна да набира адреса в GPS-a.

— Най-късият маршрут или главни пътища?

— Най-късият.

Той натисна бутона ИЗБЕРИ и сексапилен женски глас каза: „Моля, продължете до подчертания маршрут“.

— Ах — казах. — Здравей, Лола.

— Тя е моето момиче — каза Чарли. Включи хамъра на скорост и премина през купчините сняг, като намали, щом стигна до изхода на паркинга. Подчини се на командите на Лола и зави надясно, изминахме половин пресечка, отново завихме надясно и излязохме на тясна уличка зад магазините.

— Пригответе се да завиете наляво след сто и шейсет метра — измърка Лола. — Завийте наляво сега.

Чарли завъртя кормилото наляво и се озовахме в малка и непочистена задънена улица.

Чу се сигналът и Лола каза: „Стигнахте до целта“.

Чарли спря хамъра. Обърна се към мен и повдигна вежди.

— Дотук ли имаше нужда да те докара някой?

Бях така озадачена, както и той. Протегнах врат да прочета табелата на ъгъла с името на улицата и там, разбира се, пишеше: „Тийл Ай Корт“. На около триста метра се виждаше гърбът на „Старбъкс“. Пътуването ни бе отнело най-много трийсет секунди.

Чарли се засмя.

— Млъкни — казах и ми се прииска да престана да се изчервявам. — Ти също не знаеше къде е улицата, защото иначе нямаше да прибегнеш до услугите на Лола.

— Не ми казвай, че не си гореща — каза Чарли. — Ти си гореща с главно „Г“.

Отворих вратата на хамъра, скочих на земята и потънах в няколко сантиметра сняг.

— Искаш ли да те изчакам? — извика той.

— Мисля, че ще мога да се върна и сама.

— Сигурна ли си? Обратният път е дълъг.

Затворих вратата и тръгнах.

Той свали прозореца.

— Ще се видим в „Старбъкс“, ще чакам чая си!

Петнайсета глава

Газих през снега, докато не стигнах до сградата с апартаменти с номер 108, и се помолих Констанс Билингсли да няма малко дете, защото не знаех дали ще мога да отнема прасенцето бебе от малко дете.

Също така се помолих тя да не е сляпа, парализирана или джудже като дамата, която видях по „Дискавъри Ченъл“ и която бе по-ниска от метър. Не можех да отнема миниатюрното прасенце от жена джудже, нямаше начин.

Някой бе почистил снега от алеята, която водеше до апартаментите, така че прекрачих натрупания отстрани сняг, за да стъпя на по-малко хлъзгавия тротоар. Сто и четири, сто и шест… сто и осем.

Изправих рамене и натиснах звънеца.

— Боже, здравей, Ади! — възкликна жената със сивите плитки, която отвори вратата. — Каква изненада!

— Мейзи? — ахнах озадачена. — Погледнах разписката. — Аз… хм… търся Констанс Билингсли?

— Констанс Мей Билингсли, това съм аз — отвърна тя.

Мозъкът ми се опитваше с всички сили да попие информацията.

— Но…

— Хайде, замисли се — каза тя. — Щеше ли да използваш „Констанс“, ако имаше избор?

— Ъх…

Тя се засмя.

— Не мисля. Хайде, влез вътре, има нещо, което трябва да ти покажа. Влез, влез, влез!

Въведе ме в кухнята, където върху сгънат на няколко пъти син юрган седеше най-очарователното прасенце, което някога бях виждала. Беше розово-черно и изглеждаше меко. Зурлата му беше смешна и смачкана, очите му бяха любопитни и нащрек. Извитата му опашчица приличаше на пружина, и то без да бъде опъната и после освободена… и, да, то беше с точните размери, за да може да се вмести уютно в чаена чаша.

То изквича и вътрешностите ми станаха меки като масло.

— Гейбриъл — казах. Коленичих до ръба на юргана, а Гейбриъл се изправи и дотича в тръс. Подуши ръката ми и беше толкова сладък, че не давах и пет пари дали съм изцапана със свински сополи. Както и да е, не бяха сополи. Гейбриъл имаше влажна зурла, това бе всичко. Не беше голяма работа.

— Как го нарече? — запита Мейзи. — Гейбриъл?

Вдигнах поглед и я видях да се усмихва въпросително.

— Гейбриъл — каза тя, изпробвайки името, и го взе на ръце. — Като ангела Габриел!

— А?

Изражението й се промени и подсказваше, че ще цитира нещо.

— „Дойде времето — казал моржът — да говорим за много неща: за обувки — и кораби — и восък — за зелки — и крале. И защо морето е вряло и горещо — и дали прасетата имат криле.“

— Добре, нямам представа за какво говориш — казах.

— „И дали прасетата имат криле“ — повтори Мейзи. — Прасе — ангел, разбираш ли? Ангелът Гейбриъл!

— Не мисля, че приятелката ми притежава такава дълбочина — казах. — И моля те, не започвай отново да говориш за ангели. Моля те!

— Но защо не, когато вселената така се забавлява да ни ги разкрива? — Погледна ме с гордост. — Справила си се, Ади. Знаех, че ще успееш!

Сложих ръце на бедрата си и се изправих.

— Какво съм направила?

— Премина изпитанието!

— Какво изпитание?

— Аз също — продължи тя жизнерадостно. — Поне мисля, че съм го преминала. Скоро ще разберем, предполагам.

Нещо под ребрата ми се стегна.

— Мейзи, преднамерено ли отиде в „Пет Уърлд“ и купи Гейбриъл?

— Е, не го купих случайно — отвърна тя.

— Знаеш какво искам да кажа. Ти прочете бележката ми. Купи Гейбриъл само за да ми попречиш ли? — Долната ми устна трепереше.

Очите й се отвориха широко.

— Не, сладката ми!

— Отидох в „Пет Уърлд“ и Гейбриъл не беше там… и знаеш ли в каква паника изпаднах? — Борех се със сълзите. — Трябваше да се справя и с Нейтън, който ме мрази. — Подсмръкнах. — Само че е възможно вече да не ме мрази.

— Разбира се, че не те мрази — каза Мейзи. — Как е възможно някой да те мрази?

— А после трябваше да се справя и с Чарли, за което, повярвай ми, не искаш да чуеш. — Прокарах опакото на дланта си под носа си. — Макар че, странно, справих се доста добре.

— Продължавай — окуражи ме Мейзи.

— Мисля, че той е дори по-объркан от мен.

Мейзи изглеждаше заинтригувана.

— Може би той ще бъде следващият ми случай.

При тези думи — „следващия ми случай“, си спомних, че Мейзи вече не ми е приятелка, ако въобще някога е била. Тя беше просто ексцентричка, която бе взела прасенцето на приятелката ми.

— Ще върнеш ли Гейбриъл? — попитах с възможно най-спокойния глас.

— О, да. Никога нямаше да го задържа. — Вдигна Гейбриъл така, че двамата се озоваха нос до зурла. — Макар че ще ми липсваш, господин Гейбриъл. Беше ми приятно да имам компания в този самотен апартамент, пък макар и за малко. — Сгуши го в извивката на лакътя си и го целуна по върха на главата.

Свих пръстите си вътре в ботушите.

— Ще го върнеш ли днес?

— О, боже! Разтревожих те, нали?

— Както и да е, само ми позволи да взема Гейбриъл.

— А аз си мислех, че ще си щастлива да имаш ангел, който да се грижи за теб. Нали това искаше?

— Достатъчно по въпроса за ангелите — казах. — Не се шегувам. Щом Вселената ми е дала теб за ангел, значи, заслужавам да ми върнат парите.

Мейзи се засмя тихичко. Тя се засмя, а на мен ми се прииска да я удуша.

— Аделин, правиш нещата много по-трудни за теб — каза. — Глупаво момиче, не онова, което вселената дава на нас, има значение. А какво ние даваме на вселената.

Отворих уста да й кажа колко глупаво, самоуверено и необосновано на факти е това — но не го направих, защото нещо в мен се промени. Голяма промяна, като лавина, на която вече не можех да устоявам. Чувството в мен бе така голямо, а аз бях така малка…

Затова се предадох. Отдадох му се и… се чувствах прекрасно. Така прекрасно, че не разбирах защо въобще съм се съпротивлявала. Така прекрасно, че всъщност си помислих: Свещена краво, това тук ли е било през цялото време? Свободно и необременено състояние, което не е изпълнено от мен, мен, мен? Защото, по дяволите, чувството бе добро. И, по дяволите, беше чисто. И може би бях изпълнена със светлина, както бе казал Нейтън, и вероятно можех просто… да позволя на светлината да бъде, да й позволя да свети и да престана да бъда малка-незначителна-животът-не-струва-аз-не-струвам-никой-не-ме-обича-горката-аз. Беше ли възможно това в сегашното ми съществуване? Можех ли аз, Аделин Линдзи… можех ли да еволюирам?

Мейзи ме изпрати до вратата.

— Мисля, че е време да си вървиш — каза.

— Ъ, добре — отговорих. Но влачех краката си, защото вече не изпитвах горчивина към нея, всъщност се чувствах зле, задето се канех да я оставя сама. Исках и тя да се чувства така в плен на чувствата като мен и се тревожех, че това може би ще й е трудно в едностайния апартамент, в който скоро нямаше да има прасенце.

— Хей! — казах. — Мога ли да, хм, да те посещавам понякога? Обещавам да не бъда скучна.

— Не мисля, че можеш да бъдеш скучна дори да се опиташ — отвърна Мейзи. — И ще бъда абсолютно очарована, ако понякога идваш да ме виждаш. — А на Гейбриъл каза: — Виждаш ли какво добро сърце има?

Сетих се и нещо друго.

— И ще ти донеса парите от „Пет Уърлд“. Ще обясня цялата тази каша на Нейтън.

Тя се засмя.

— Ако някой въобще може да го направи, то това си ти.

— И така… да — казах и се почувствах добре. — Ще ти донеса парите, а и още от онези залети с шоколад крекери от непресято брашно, които харесваш. И ще пием чай, става ли? Ще пием чай по женски всяка седмица. Или кафе. Какво мислиш?

— Мисля, че идеята е чудесна — каза Мейзи. Подаде ми Гейбриъл, а той размърда крачета в търсене на опора. Вдъхнах божествената му миризма. Миришеше на бита сметана.

Шестнайсета глава

Гейбриъл притискаше зурлата си към палтото ми, докато аз газех в снега по алеята. Искаше ми се микробусът на „Сребристите маратонки“ да се появи като по чудо отнякъде и да ме вземе, макар да бях на шестнайсет, а не на седемдесет и шест. Въпреки че поне можех да си проправям път сред тези купчини сняг. Ако бях на седемдесет и шест? Нямаше начин.

Гейбриъл започна да се извива в ръцете ми.

— Дръж се, малко момче. Няма да е още дълго — казах му.

На половината път до „Старбъкс“ видях „Хондата Сивик“ на Тегън да спира на светофара на две пресечки по-нататък. Господи, щеше да е тук след две минути! Закрачих по-бързо, защото исках да вляза вътре, преди тя да е пристигнала. Исках да оставя Гейбриъл в чаша за чай — или в такава за кафе, — защото нямаше ли това да е най-сладкото нещо на света?

Отворих вратата с хълбок и Кристина вдигна поглед от кафемашината. Другото момиче, което приготвяше кафето Джойс, не се виждаше никъде.

— Най-после! — извика Кристина. — Може ли да вземеш поръчката на онези там?

Посочи застаналите до барплота момче и момиче и аз се сепнах.

— Стюарт! — възкликнах, защото това бе Стюарт Уайнтраб от двойката Стюарт и Клоуи. Само че момичето, с което беше, не бе Клоуи; всъщност тя бе нейна противоположност с късата си коса и хубавите малки очила във формата на котешки очи. Усмихна ми се срамежливо и сърцето ми омекна, защото изглеждаше мила, държеше Стюарт за ръката и не носеше яркочервено червило. Не приличаше на момиче, което се отдава на мръснишка любов в тоалетната с момчета, които не са нейни приятели.

— Здравей, Ади — каза Стюарт. — Подстригала си се.

Вдигнах ръка към главата си, докато с другата държах здраво Гейбриъл, който се опитваше да се измъкне изпод палтото ми.

— А, да. — Посочих с брадичка момичето, с което беше. — Коя е тя?

Въпросът вероятно прозвуча рязко, но, за бога, Стюарт Уайнтраб не само беше без Клоуи, но беше и без тъжните си очи! Искам да кажа, очите му все още си бяха там, но бяха щастливи. Щастието го караше да изглежда суперпривлекателен.

Да, Стюарт — помислих си. — Да, все пак стават коледни чудеса.

Стюарт се усмихна широко на момичето и каза:

— Това е Джубили. Джубили, това е Ади. Тя ходи в същото училище като мен.

Аууу — помислих си отново. — Колко очарователно е, че ходи с момиче, което носи името на вкусен коледен десерт. Колко очарователно, че е получил вкусния си коледен десерт… въпреки че беше евреин… и както и да е.

— Благодаря — каза Джубили на Стюарт и се изчерви. А към мен додаде: — Странно име. Знам. Не съм стриптийзьорка, уверявам те.

— Ъ-ъ… добре — отвърнах.

— Можеш да ме наричаш Джули — каза тя.

— Не, Джубили ми харесва — казах. Щом произнесох името й на глас, си спомних нещо. Тегън… осемгодишните момиченца… някакво момче, което не било Джеб и вдигнало юмрук във въздуха…

— Вероятно можеш да вземеш поръчките им? — напомни ми Кристина и изби всякакви мисли от главата ми.

О, добре. Стюарт беше с прекрасно момиче на име Джубили и тя не беше стриптийзьорка. Само това имаше значение.

— Като например сега? — каза Кристина.

— Ъ… да! — казах с ентусиазъм. Може би с прекален ентусиазъм. — Само след секунда. Трябва да свърша нещо дребно.

— Ади — предупреди ме Кристина.

Вдясно от мен Тобин се размърда в пурпурния стол. Дали не се беше събудил току-що? Премигна и се обърна към мен.

— О! Името ти е Ади?

— Ъм, да, това съм аз, Ади — казах, като си мислех: Виждаш ли? Знаех си, че не знаеш името ми. Скрих Гейбриъл под палтото си, а той издаде смешен звук, който звучеше като уийп.

— А сега само ще изтичам до задната стаичка…

Гейбриъл отново нададе онзи смешен звук. По-високо.

— Ади — каза Кристина с глас, който подсказваше, че се опитва да остане спокойна. — Какво криеш под палтото си?

— Адстър! — каза Чарли откъм бара. — Ще ми поднесеш ли онзи чай? — Усмихна се и разбрах защо, като видях момичето, което беше прегърнал. О, мили боже, тук започваше да прилича на Централна гара „Коледно чудо“.

— Здравей, Ади — каза злата Брена. — Хубава коса. — Може би се подсмихваше подигравателно, но не бях сигурна, защото не изглеждаше така зла, както я помнех. Днес беше по-скоро сияеща, отколкото груба и саркастична. Може би заради ръката на Чарли?

— Сериозно — каза Тобин. — Името ти е Ади? — Побутна Анджи, която се събуди и потърка носа си. — Тя се казва Ади. — Каза й. — Мислиш ли, че е същата Ади?

— Същата Ади? — запитах. Какви ги говореше? Исках да помоля за подробности, но вниманието ми бе привлечено от колата на Тегън, която влизаше в паркинга. До нея седеше Дори, стискаше я за рамото и съсредоточено й говореше нещо. Можех само да си представя какво казваше. Вероятно нещо като: А сега помни, че говорим за Ади. Много е вероятно да преживява някаква криза и все пак да не е взела Гейбриъл.

— Аделин — каза Кристина. — Това не е… прасенце, нали?

Сведох поглед и забелязах главата на Гейбриъл да наднича над ципа ми. Той отново издаде звука уийп и се огледа.

— Е — казах гордо, тъй като бях изтървала прасето от палтото, така да се каже[1]. Потърках ушите на Гейбриъл. — Това не е каквото и да е прасенце, а такова, което се събира в чаена чаша. Много рядко.

Джубили погледна Стюарт и се усмихна.

— Живееш в град, където хората разнасят прасенца с размерите на елфи? — каза му тя. — А аз си мислех, че моят живот е странен.

— Не с размерите на елфи, а на чаена чаша — казах. — И като говорим за това, имам нужда от една от празничните чаши. Става ли, Кристина? Можеш да я приспаднеш от заплатата ми. — Тръгнах към витрината, но Тобин ме спря, сграбчвайки ме за лакътя.

— Ти ли си Ади, която излиза с Джеб Тейлър? — попита.

Това ме стъписа. Тобин не знаеше името ми, но знаеше, че излизам с Джеб?

— Аз съм… добре, хм… — Преглътнах. — Защо?

— Защото Джеб ми поръча да ти предам нещо. По дяволите, съвсем оплетох конците.

Сърцето ми биеше силно в гърдите.

— Имаш съобщение за мен? Какво е то?

Тобин се обърна към Анджи.

— Такъв съм идиот. Защо не ми напомни?

Тя се усмихна сънено.

— Че си идиот? Добре: ти си идиот.

— О, това е страхотно, благодаря — каза той, а тя се изкикоти.

— Съобщението? — успях да кажа.

— Точно така! — отвърна той. Вниманието му отново бе насочено към мен. — Съобщението е, че са го забавили.

— Мажоретките — беше приносът на Анджи.

— Извинете?

— Мажоретки? — каза Джубили като обезумяла. Двамата със Стюарт се приближиха до нас. — О, мили боже, мажоретки!

— Мажоретките са били във влака с него, само че влакът заседнал — каза Тобин.

— Аз бях в онзи влак! — извика Джубили. Стюарт се засмя така, както човек се смее, когато този, с когото е, се държи едновременно като глупак и луд. — Джеб ли каза? Дадох му приготвената в микровълнова фурна пица!

— Дала си на Джеб… какво? — запитах.

— Заради бурята? — попита Чарли.

Обърнах се към него като замаяна.

— Защо ще дава на Джеб приготвена в микровълнова фурна пица заради бурята?

— Човече, не! — отвърна той. Скочи от стола си и дръпна Брена със себе си. И те дойдоха при нас до пурпурните столове. — Исках да кажа, че влакът е заседнал заради бурята, задръстенячке.

При думата ЗАДРЪСТЕНЯЧКЕ Тобин потръпна и погледна Чарли така, сякаш беше видял призрак. После се отърси и каза:

— Ъ, да. Точно така. После мажоретките отвлекли Джеб, защото имали нужди.

Чарли се засмя.

— Точно така.

— Не такива нужди — намеси се Анджи.

— Да — каза Брена. И смушка Чарли в ребрата.

— Какви нужди? — попитах. Виеше ми се леко свят. Подсъзнателно долових, че някъде се затръшна врата на кола, а после и втора. С периферното си зрение видях Тегън и Дори да бързат към кафенето.

— Ха — каза Тобин и доби онзи вид, който вече започвах да познавам и който подсказваше, че не се очаква отговор.

— Е… имали още? — попитах, опитвайки друга стратегия.

— Още какво? — каза Тобин.

— Съобщения от Джеб!

— О! — рече Тобин. — Да! Да, има! — Беше стиснал челюст, но след няколко секунди се отпусна. — Ах, по дяволите!

Анджи ме съжали. Изражението й се промени и от лекомислено то стана мило.

— Той каза, че идва — каза тя. — И още, че знаеш какво означава това.

Сърцето ми спря и веселата глъчка в „Старбъкс“ утихна. Сякаш някой бе натиснал бутона за изключване на звука на външния свят или може би онова, което ставаше в мен, удавяше всичко друго. Казал е, че идва? Джеб идва?

До съзнанието ми стигна звънът на звънче и в обърканото ми състояние изплува неканената мисъл: Всеки път, когато звънне звънче, ангел получава крилете си. После нахлу студен въздух и ме върна в реалността и осъзнах, че звънът е дошъл откъм звънчето на вратата.

— Ади, ти си тук! — извика Дори и тръгна към мен с яркочервена шапка на главата.

Тегън до нея сияеше.

— И той е тук! Видяхме го още от паркинга!

— Аз го видях — каза Дори. — Изглежда така, сякаш е бил навън дни наред, така че се приготви. За да бъдем напълно откровени, това, което ми идва наум, е Голямата стъпка[2]. Но…

Тя млъкна, защото забеляза Стюарт и Джубили.

— Стюарт с момиче — прошепна с глас, който бе достатъчно силен да събори къща.

— Знам! — прошепнах в отговор. Усмихнах се на Стюарт и Джубили, а те и двамата станаха яркочервени като шапката на Дори.

— Здравей, Дори — каза Стюарт. — Здравей, Тегън. — Прегърна Джубили и я потупа по рамото, наполовина нервно, наполовина с недвусмислена нежност.

— Гейбриъл! — изпищя Тегън. Втурна се и взе Гейбриъл от ръцете ми, което бе добре, защото мускулите ми бяха омекнали. Цялото ми тяло бе омекнало, защото звънчето на вратата отново звънеше и влизаше Джеб и той бе абсолютно рошав и раздърпан и в мен се надигнаха ридания, а и смях също, защото той наистина изглеждаше като Голямата стъпка с разбърканата си коса, обрулените от вятъра бузи и наболата брада по здравата му челюст.

Тъмните му очи се стрелкаха от човек на човек, после се спряха на мен. Приближи се и ме взе в ръцете си, а аз го прегърнах с цялото си същество. Всяка частица от мен пееше.

— О, човече, Ади, последните няколко дни бяха истинска лудница — прошепна в ухото ми.

— Така ли? — казах, потапяйки се във великолепното чувство за силата и истинността му тук и сега.

— Първо влакът заседна. После там бяха онези мажоретки и всички се озовахме в „Уофъл Хаус“ и те непрекъснато ме караха да им помагам с техните повдигания…

— Техните повдигания? — Отдръпнах се леко назад, за да виждам лицето му, но продължавах да го прегръщам.

— И всяка от тях бе оставила телефона си във влака, за да може да се концентрира върху духа или нещо подобно. Опитах се да се обадя от телефона в „Уофъл Хаус“, но управителят даде ясно да се разбере, че: „Съжалявам, няма начин. Кризисно положение, човече“.

— О! — каза Тобин и се сви.

— Виждаш ли какво става, когато момчетата са обсебени от мажоретките? — попита Анджи.

— Макар че не е справедливо да изпитваш предразсъдъци към всички мажоретки — каза Джубили. Само към онези, чиито имена се римуват със showy[3]. Нали така, Стюарт?

Стюарт изглеждаше развеселен.

Джубили махна на Джеб.

— Здравей, Джеб.

— Джули — каза Джеб. — Какво правиш тук?

— Името й не е Джули, а Джубили — прошепнах услужливо.

— Джубили? — повтори Джеб. — Уха!

— Не — каза Кристина и ние всички се обърнахме и я погледнахме. — Аз съм тази, която трябва да каже уха!… и го казвам сега, окей?

Никой не отговори, затова накрая казах:

— Ъ, окей. Но хайде, името не е чак толкова странно.

Тя имаше измъчен вид.

— Ади — започна тя, — имам нужда веднага да ми кажеш: Внесе ли прасенце в кафенето ми?

Ооооох, точно така!

— Той наистина е сладко прасенце — казах. — Това брои ли се?

Кристина посочи вратата.

— Прасенцето трябва да си върви. Веднага.

— Добре, добре — отвърнах. — Само трябва да дам на Тегън чаша, в която да го сложи.

— Мислиш ли, че Флоби някога ще се събере в чаша? — Стюарт тихо попита Джубили.

— Съжалявам, какво е това? — недоумявах.

Кикотейки се, Джубили сръга Стюарт с лакът и каза:

— Не обръщай внимание. Моля те.

Дори се приближи до мен.

— Справи се добре, Ади — каза. — Съмнявах се в теб, но не е трябвало и… е, справи се добре.

— Благодаря — отговорих.

— Ало? — каза Кристина. — Чу ли ме някой, когато казах, че прасето трябва да си върви?

— Някой има нужда от опреснителен курс по обслужване на клиентите — каза Тобин.

— Може би Дон-Кун е в състояние да помогне? — предложи Ади.

Кристина гледаше гневно и Тегън пристъпи назад към вратата.

— Тръгвам си, тръгвам си!

— Чакай! — казах. Пуснах за малко Джеб, колкото да взема чаша във формата на снежинка от рафта и я подадох на Тегън. — За Гейбриъл.

— Ако регионалният мениджър се отбие, уволнена съм — каза Кристина безнадеждно. — Прасенцата не са част от политиката на „Старбъкс“.

— Това е за теб, сладкият ми — каза Тегън и наклони Гейбриъл така, че да се плъзне в чашата. Той подраска малко, но после като че ли разбра, че тя отговаря точно на по размерите му, и се настани. Седна на задните си крака и изквича, а всички ние възкликнахме с едно колективно аууууууу. Дори Кристина.

— Отлично — каза Дори. — А сега по-добре да вървим, преди Кристина да е бумнала.

Усмихнах се на Джеб и той ми се усмихна в отговор. Погледът му се спря на косата ми и той повдигна вежди.

— Хей — каза, — променила си косата си.

— О, да! — отвърнах. Струваше ми се преди цяла вечност. Онова русокосо, допускащо глупави грешки момиче, което прекара Коледа в самосъжаление, наистина ли бях аз?

— Добре изглежда — каза той. Потърка кичур между палеца и показалеца си. Пръстите му се плъзнаха надолу и кокалчетата му погалиха бузата ми. — Искам те, Ади! — Прошепна и лицето ми пламна. Искрен ли беше? Че ме иска точно тук, в „Старбъкс“?

После осъзнах какво има предвид. Отговаряше на имейла ми, на онази част, в която казвах: Ако ме искаш, твоя съм.

Бузите ми останаха стоплени и се радвах, че никой в кафенето не притежава свръхсетивни възприятия, защото това беше класически пример за погрешно тълкуване на погълнатост от себе си. Но дори да притежаваха свръхсетивни възприятия — а и как бездруго щях да разбера? — със сигурност това тук не беше криза.

Изправих се на пръсти и обвих ръце около врата на Джеб.

— Сега ще те целуна — предупредих го, защото знаех какво мисли по въпроса за проява на чувствата на обществено място.

— Не — каза той нежно, но твърдо. — Аз ще те целуна.

Устните му докоснаха моите и звън изпълни главата ми, сладък, сребрист и чист. Вероятно бе звънчето на вратата, което известяваше тръгването на Дори и Тегън. Но бях прекалено заета, за да проверя.

[1] Всъщност изразът е: „Да изтървеш котката от чувала“. — Б.пр. ↑

[2] Име на загадъчна горила или човекоподобно същество, за което някои хора вярват, че населява горите на Северна Америка. — Б.пр. ↑

[3] Игра на думи. Showy звучи като Клоуи и означава крещящ, претенциозен, показен. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.